207 
km. i timen, og der behøves ikke mer end 3—4 mand for at holde en 
drift paa 3—4,000 dyr sammen. Driften faar ofte lov til at stanse, 
saa at dyrene kan faa afkjøle sig; det skader nemlig pelsen, at de 
blir for varme. Søbjørnene har ikke svedkjertler i huden; de af kjøler 
sig paa samme maade som hunden, og hvis dyrets blod bliver altfor op- 
hedet, falder haarene af, bare man rører ved dem; naar de blir 
varme, holder driverne sig derfor lidt tilbage og dyrene stanser sin marsch; 
men saasnart de er afkjølede og aandedrættet er bleven roligt, gaar 
driverne frem igjen, og dyrene begynder igjen sin klodsede, slingrende 
gang; dyrene gjør ikke den mindste modstand, de lader sig drive som 
faar; et og andet gammelt dyr, som er kommet med, blir snart træt 
og sakker af; driverne lader saadanne skjøite sig selv, og de vender 
tilbage til havet; deres pels er nemlig af liden eller ingen værdi, fordi 
uldhaarene er kortere og grovere end hos de yngre; pelsen er vakrest 
i dyrets 3dje eller 4de aar. 
Naar dyrene drives frem, bevæger de sig med krampeagtige ryk- 
ninger og stanser hvert femte minut, for at trække pusten; alligevel 
blir mange af de svageste dyr saa udmattede, at de ikke orker at 
følge med; et saadant' faar straks klubben i hovedet, og man flaar det 
paa stedet. Hvis veien er lang, og den kan være 10—12 km. paa 
enkelte steder, pleier 3—4 %/9 af dyrene at give sig over; men de aller- 
fleste dyr drives frem til slagtestederne, tæt ved eller i byen. Naar 
man har faaet dem ind, gjætes de til de er udhvilte og afkjølede. 
Folkene er klædte i sin almindelige arbeidsdragt, tykke flonelsskjor- 
ter, sterke seildugsbukser og store støvler; hvis det regner, har de sin 
regnkappe af søbjørnens indvolde paa sig; hver af dem er væbnet med 
en stor klubbe af ek eller valnødtræ, desuden med et par store knive 
og en brynesten. Folkene staar under opsigt af en formand, som de 
selv har valgt; paa et tegn af formanden begynder arbeidet med, at 
folkene træder ind 1 driften og jager 100—150 dyr ud ad gangen; en 
saadan mindre afdeling kaldes en »pod«; den omringes og drives 
sammen i en klump; formanden overser dyrene, meddeler sine folk, at 
et dyr er for lidet, et andet for ungt, et tredje for gammelt, — og saa 
falder de tunge klubber paa dyrenes hjerneskaller, og i mindre tid end 
det tager at fortælle det, ligger hvert eneste dyr i svime, ubevægeligt; 
de dyr, som spares, kjæmper sig frem over sine faldne kammerater og 
søger derpaa tilbage til vandet. 
Folkene kaster nu klubberne, tager dyrene 1 baglemmerne og træk- 
