209 
Kjødet af de dyr, som ikke er over tre aar gamle, skal være lige- 
saa appetitligt og velsmagende som oksekjød, naar det fuldstændigt 
befries for alt spæk, der har en modbydelig lugt. 
De flaaede skind kjøres paa vogne til »saltehuset«, hvor de om- 
hyggelig undersøges og lægges ovenpaa hinanden »haar mod fedt<, og paa 
kjødsiden strøes en mængde salt, efterhvert som de stables op 1 baa- 
serne, Saltehuset er en større enetages træbygning med en gang i mid- 
ten, der gaar gjennem husets hele længde; paa siden af gangen staar 
en række træstøtter, forsynede med glideplanker, som kan tages ud og 
sættes ind, saa at der dannes aflukker eller baaser; disse fyldes lidt 
efter lidt med skind, saa høit som en mand kan kaste dem. 
Her ligger skindene 2—3 uger, derpaa tages de ud og lægges 








































HA 
| 
me== 



| 
INNES, 



















































Sn 



















sammen 2 og 2 med haarsiden ud, surres sammen og er nu færdige 
til udskibning med kompaniets skibe; de gaar først til San Fransisco, 
hvorfra de sendes til New York eller London. 
Tilberedningen af skindet, før det blir til det kostbare, bløde 
pelsverk, som damerne synes saa godt om, er et meget møisommeligt 
arbeide, som maa udføres af øvede folk. Først vaskes saltet af, derpaa 
tages alt gjensiddende fedt forsigtig bort med et skavjern, saa vaskes 
det paanyt, tørres ved kunstig varme og spendes ud paa en ramme; 
naar det er tørt, blir det paany opblødt og renset med sæbe og 
vand; det blir nu lagt over en bom, og dækhaarene tages ud med 
en sløv kniv; man rykker haarene forsigtig ud mellem kniven og tom- 
melfingeren, som beskyttes af en guttaperkafingerbøl. Hvis skindet under 
dette arbeide blir skjødesløst behandlet, blir det snart værdiløst; 
14 
