211 
en selvstændig egenskab, men at den simpeltvæk er en biegenskab 
ved vort høreorgan. Dette sidste var nødvendigt 1 kampen for til- 
værelsen, og kunde derfor opstaa og udvikles til den høieste grad af 
fuldkommenhed ved naturlig udvælgelse, ved selektionens hjælp. Og 
uden at udvælgelsen direkte medvirkede hertil, uden at det paa nogen 
maade var beregnet, kunde man sige, opstod, som et rent biprodukt, 
den musikalske sans. 
Ingen vil paastaa at den menneskelige haand er skabt for klaver- 
spil, at den er bleven som den er, forat mennesket skulde kunne an- 
vende den til at spille klaver med. Den er bestemt til at gribe og til 
at føle med, og da et redskab med disse egenskaber i den høieste ud- 
vikling er yderst nyttigt i tilværelseskampen, er der intet til hinder for 
at antage, at menneskets fuldkomne haand er opstaaet af dyrenes mindre 
fuldkomne griberedskaber ved naturlig udvælgelse. Ved dennes hjælp 
blev den saa bøielig, saa fintfølende og saa bevægelig, som den er hos 
nutidens mennesker, selv hos de mest lavtstaaende vilde. Med denne 
haand kan vi imidlertid udføre alle mulige slags ting, som ikke paa 
forhaand var beregnet — om vi for kortheds skyld vil udtrykke det 
saaledes — f. eks. spille piano. Og en raa afrikaner vilde i visse til- 
fælde kunne lære denne kunst ligesaa godt som et europæisk barn, naar 
han blot 1 en tidlig alder blev taget 1 dressur. 
Paa ganske lignende maade forholder det sig, efter min 
mening, med musiksansen og med kunstsansen i det hele. 
Den er paa en maade den aandelige haand, med hvilken vi spiller vor 
sjæl, en haand, som imidlertid ikke oprindelig var bestemt hertil, d. v. s. 
som ikke er opstaaet, fordi det var en nødvendighed, at vi skulde kunne 
opfatte musik, men med ganske andre maal for øie. 
At saa er tilfældet trænger en noget nærmere forklaring. Vort 
musikalske sanseorgan bestaar af to forskjellige dele: af det egentlige 
høreorgan, d. v. s. det ydre og det indre øre, som omsætter de for- 
skjellige toner til nervebevægelse og dernæst af den hjernedel, til hvil- 
ken de af nerverne optagne toner henledes, og hvor de forvandles til 
tonefornemmelser. Det er vor hjernes hørecentrum, den saakaldte 
høresfære. 
Den første af disse dele, det egentlige høreorgan er — saavidt vi 
ved — ikke synderlig høiere udviklet hos mennesket end hos mange 
dyr; det er heller ikke anderledes bygget, saa vi deraf kunde slutte, 
at det indesluttede en evne, som skulde mangle hos dyrene, evnen til 
14* 
