212 
at høre musik. Og ogsaa de høiere dyr kan jo høre musik, som f. eks. 
min kat, der altid indfinder sig, naar der spilles klaver og sætter sig 
rolig ved siden af den spillende eller springer op paa hans fang eller 
helt op paa klaviaturet. Og 1 en familie, jeg kjender, er der en hund, 
som altid kommer tilstede, naar der musiceres, selv om den er 1 et 
ganske andet værelse og maa gaa gjennem flere døre, som den da 
aåabner med poten. Og om en anden hund, som i almindelighed er 
meget huslig af sig, meddeles det mig, at den af og til, for musikkens 
skyld, aldeles forandrer natur. Den hører hjemme 1 Frankfurt, og naar 
markedet begynder, og de vandrende musikkorps indfinder sig, er dyret 
ikke til at holde i hus, men drager fra morgen til aften rundt med 
musikanterne. 
Men tydeligvis er nu hverken katter eller hunde eller andre dyr, 
der kan opfatte den menneskelige musik, indrettede med dette maal for 
øie, — deres høreorgan, der som ethvert andet organ, er fremgaaet som 
resultat af naturlig udvalg, er ikke blevet, saaledes som det er, 
for at dyrene skal kunne opfatte musik, thi dette er dem ikke 
til den ringeste hjælp i tilværelseskampen. Og desuden er baade de og 
deres høreorgan af langt ældre oprindelse end mennesket og dets musik. 
Disse dyrs evne til at høre musik maa derfor være en uforudseet 
biegenskab ved et høreapparat, der af ganske andre aarsager har 
faaet den bygning, det har. ; 
Og akkurat ligedan forholder det sig — dersom jeg har ret — med 
mennesket. Heller ikke mennesket har erhvervet sit musikalske gehør 
for dettes egen skyld. Ved naturlig udvalg, og fordi det var af nytte i 
tilværelseskampen, har det erhvervet et høitudviklet høreredskab, og dette 
høreredskab lader sig saa, ganske tilfældigt, ogsaa anvende til at 
høre musik med. 
Det musikalske gehør, evnen til at kunne opfatte de musikalske 
toners intervaller, beror paa et vidunderlig kompliceret organ, der ligger 
i det indre øre, i den saakaldte snegl. Organet benævnes efter sin 
opdager det Corti'ske organ og bestaar af tusinder af nerveceller, af 
hvilke hver enkelt kun sættes i bevægelse af en tone af bestemt høide. 
Dette beror paa, at hver hørecelle hviler mod en gjennem det hule organ 
udspændt traad af mikroskopisk finhed, paa en spændt stræng, der kun 
sættes i svingning af en bestemt tone. Efter antallet af disse høreceller 
kan vi altsaa bedømme høreapparatets finhed. Jo flere høreceller der 
er, desto finere hører vedkommende dyr, desto flere toner omfatter dets 
