213 
høreevne. Nøiagtige maalninger og tællinger har nu vist, at der hos 
mennesket findes 15500 høreceller, hos katten 12500, hos kaninen 7800. 
Heraf følger, at menneskets hørsel er fuldkomnere end begge disse dyrs, 
om vi end ikke sikkert kan sige, om denne fuldkommenhed blot be- 
staar i fimere hørsel eller tillige deri, at det kan opfatte flere toner. 
Med hensyn til antallet af høreceller er der nogen forskjel mellem for- 
skjellige mennesker, og dette forklarer tildels, hvorfor nogle hører mindre 
skarpt end andre, og hvorfor endel mennesker kan høre høie eller dybe 
toner, som andre ikke kan opfatte. Jeg selv har saaledes et ganske 
godt musikalsk øre, men formaar ikke at høre de høie toner, som visse 
græshoppearter frembringer, selv naar der er hundreder, der spiller sam- 
tidig, og tiltrods for at andre uden vanskelighed kan høre deres sang. 
Naar nu det apparat, ved hvilket musikalske toner opfattes, er 
væsentlig det samme hos katten og kaninen som hos mennesket, idet 
forskjellen kun er en gradsforskjel, saa stiller der sig det spørgsmaal, 
hvorledes dette organ har kunnet opstaa. Da det jo kun er 
det nyttige, som kan opstaa, og da det for disse dyr, der ikke selv 
frembringer musik, maa være ligegyldigt, om de har øre for musik eller 
ei, saa maa deres høreapparat være fremgaaet som resultat af andre 
behov. Men hvilke var disse? 
Pattedyrene kan ved hjælp af det musikalske gehør, 
som deres høreredskabs bygning medfører, skjelne mel- 
lementistør mængdertoner og 'opfatte dem hver for sig: 
men hvilken fordel medfører dette i kampen for tilvæ- 
relsen? Dette spørgsmaal har aldrig været stillet, og jeg indrømmer 
gjerne, at svaret ikke er ganske let at give, idetmindste ikke, naar man 
forlanger en fuldstændig og detaljeret forklaring. Men ganske i sin almin- 
delighed er det ikke saa vanskeligt at forstaa, hvorledes disse dyrs gehør 
ved det naturlige udvalgs hjælp har kunnet udvikles til en saa høi grad 
af fuldkommenhed. Skovens dyr behøver et fint øre; et rovdyr, som 
f. ek. katten, maa for det første kunne høre og kunne skjelne mellem 
de toner, alle de dyr frembringer, som tjener det til bytte. Og dette 
er allerede en mnoksaa lang skala, der, f. eks. for den europæiske 
. vildkats vedkommende, omfatter alle toner, der ligger mellem skov- 
duens kurren og gjøgens klukken paa den ene side og de høleste 
toner maaltrosten, sisiken og fasanen frembringer paa den anden. 
Men ogsaa sine fienders musik maa skovens dyr kunne opfatte og 
adskille fra alle andre dyrs, og det gjælder ikke blot de arter, der 
