214 
er talrige rovdyrs sædvanlige bytte, som haren og kaninen, men ogsaa 
rovdyrene selv, der for sin egen og sine ungers skyld maa være paa 
sin post mod andre røvere, maa kunne skjelne mellem ulvens hyl og 
rævens eller hundens gjøen, kunne høre hubroens dybe toner og ørnens 
og gribbens skrig — ganske bortseet fra de lyd, der frembringes af menne- 
sket, som først kom ind i verden, efterat disse dyrs høreredskab var 
fuldt udviklet, og som ikke kunde hjælpe til at omdanne dette, fordi dets 
indgriben væsentlig var tilintetgjørende. 
Disse dyrs høreredskab maatte af disse grunde blive meget om- 
fattende og være istand til at opfatte saavel meget dybe som meget 
høie toner. Og tillige maatte der udvikle sig en jevn skala af toner 
uden aabne mellemrum, thi ellers vilde ikke forskjellen mellem de for- 
skjellige lyd kunne opfattes med tilstrækkelig finhed. Alligevel over- 
vældes vi af beundring og forbauselse naar vi ser, hvor fint udviklet 
toneskalaen er i pattedyrenes gehør, og vi kan ikke forklare os denne 
fuldkommenhed, uden at vi har klart for øie, hvorledes de vilde dyrs 
tilværelse for en stor del afhænger netop af deres sanseorganers yder- 
lige finhed. De maa aldrig være 1 uvished, om en lyd, der naar deres 
øre, stammer fra en særlig fiende elier fra et dyr, de selv kan over- 
vinde. Emhver feiltagelse i denne retning kan være skjæbnesvanger, og 
hvis feiltagelsen gjentog sig flere gange, vilde den utvivlisomt og uden 
barmhjertighed straffes med døden, kan man sige. Blev en fiendes 
stemme taget for at være røsten af et ufarligt bytte, saa vilde dyret 
løbe lige i armene paa den sikre død; men ogsaa den omvendte 
forveksling vilde snart medføre ødelæggelse, thi rovdyrene har altid 
vanskeligt for at skaffe sig det nødvendige til livets ophold, og den 
gunstige leilighed til at gjøre bytte maa ikke ofte forsømmes, hvis røve- 
ren skal kunne undgaa hungersdøden. Det er ikke for intet, at ræven 
dag og nat sniger omkring, iagttagende den svageste lyd og færdig til, 
hvad øieblik det skal være, at styrte over sit bytte eller selv at tage 
flugten; ikke for intet at haren har faaet ord for at være et overor- 
dentlig frygtsomt dyr, idet denne vidtdrevne varsomhed ligeoverfor enhver 
lyd, den hører, er nødvendig for den, hvis den skal kunne bestaa som 
art. Paa denne maade kan det til en vis grad forstaaes, at allerede 
kaninens øre indeholder 7800 høreceller, skjønt selv dette tyder paa en 
overordentlig fim hørsel. Selv om vi ikke kan antage, at hver af disse 
høreceller er afstemt efter sin særskilte tone, idet vi har grund til at 
tro, at hver tone altid repræsenteres af fire høreceller, saa bliver det 
