215 
dog et overraskende stort antal forskjellige toner, omtrent 2000, der 
kan opfattes med et saa fint bygget organ. Og hvor overordentlig fint 
det gehør maa være, som kan opfatte om ikke mere end tusen forskjel- 
lige toner, det kan vi faa et begreb om, naar vi erindrer, at vore kon- 
certflygler kun indeholder 87 forskjellige toner. 
Naar nu selve høreredskabet hos de høiere dyr maa være 1 besid- 
delse af en saa høi grad af fuldkommenhed for at kunne gjøre fyldest for 
sig i kampen for tilværelsen, saa er det indlysende, at ogsaa den hjerne- 
del (>høresfæren»), ved hvis hjælp tonerne opfattes, nødvendigvis maatte 
have en tilsvarende høi organisation. Og fremdeles tør vi med fuld sikker- 
hed antage, at ogsaa den del af hjernen, hvor erindringen om de hørte 
toner har sit sæde, at ogsaa den maa være udviklet paa tilsvarende 
maade. Thi, som allerede Aristoteles sagde »hvis dyrene var uden 
hukommelse, vilde de ikke være istand til at opfatte uligheden mellem 
de paahinanden følgende toner.«< Kunde de ikke dette, saa vilde imid- 
lertid deres fine høreredskab være til liden nytte. De vilde være ude 
af stand til at skjelne mellem sine fienders toner og lyden fra svagere 
dyr; den tone, de netop hørte, vilde de ikke kunne sammenligne med 
tidligere hørte lyd, da disse sidste jo vilde være fuldstændig forsvundne 
af deres bevidsthed. 
Ikke alene for selve høreredskabets vedkommende, men ogsaa for 
»høreerfaringens« kan vi derfor opretholde den mening, at den er tilblevet 
i sin nuværende fuldkomne skikkelse, allerede før menneskenes musik var 
opfundet, at evnen til at høre og opfatte musik ikke er nogen for sin egen 
skyld erhvervet evne, men en biegenskab, der har sin grund i høre- 
organets og høresfærens udviklede bygning, og at denne udviklede 
bygning er opstaaet ved det naturlige udvalgs hjælp af hensyn til den 
nytte, den gjør i kampen for tilværelsen. 
Men kan vi da antage, at allerede de ældste urmennesker havde 
den samme musikalske begavelse som vi? Er det tænkeligt, at der i 
urtiden fødtes mennesker, der, hvis de var bleven uddannede ved et af 
vore musikakademier, kunde have udviklet sig til en Mozart eller Bethoven, 
eller blot til en almindelig nutids musikkjender? 
Jeg tror, at vi under ingen omstændigheder tør antage dette, og 
det af den grund, at der til forstaaelsen af vor tids høiere musik, for- 
uden veludviklet høreorgan og høresfære, og foruden øvelse, ogsaa 
behøves noget andet, der endog synes at være en uundværlig betingelse 
