216 
for en virkelig musikalsk forstaaelse, nemlig en følelsesfuld, udvik- 
let aand, modtagelig for indtryk. 
Dette punkt maa jeg til slutning faa lov at berøre. Høresfæren, 
som vi flere gange har nævnt, er ikke noget uvirkeligt, noget taaget; 
vi kjender den tvertimod med mnoksaa stor sikkerhed. Ødelægger vi 
hos en hund eller en abe et bestemt sted i den store hjerne, eller ret- 
tere to symmetriske steder, et paa høire, et paa venstre side, saa bliver 
dyrene døve, tiltrods for at deres øre er aldeles ubeskadiget. Det ind- 
greb, man gjør i dyrenes sundhed, er ikke af synderlig betydning, dyrene 
lever fremdeles, men de hører ikke mere. Lyden bliver fremdeles ved 
ørets hjælp omsat i nervebevægelse, denne bevægelse overføres frem- 
deles gjennem hørenerverne til hjernen, men der mangler det organ, 
som alene formaar at omsætte bevægelsen 1 tonefornemmelse; dyrene 
er »sjæledøve<, som det tekniske udtryk lyder. 
Hvis man nu var istand til at fjerne alle de andre dele af hjernen, 
og lade høresfæren alene være tilbage, saa vilde hele den mekaniske 
proces, der fører til frembringelsen af tonefornemmelser, fremdeles gaa 
for sig, men vedkommende dyr eller menneske vilde dog intet høre, 
fordi der i dets hjerne ikke fandtes noget, som kunde blive sig lydfor- 
nemmelsen bevidst. Ved fjernelsen af den øvrige del af den store 
hjerne, vilde det hele sjæleliv med alle sine underafdelinger, som følelse, 
fantasi, vilje og selvbevidsthed, være fjernet. »Sjælen« vilde mangle og 
derfor vilde selv de skjønneste musikalske tonefornemmelser, der frem- 
kaldtes i høresfæren, ikke kunne iagttages, fordi der jo intet var, der 
kunde besørge denne iagttagelse. 
Dette umulige tilfælde har jeg fremholdt for derved at vise, at 
iagttagelsen af musik ikke blot afhænger af høresfæren, men ligesaa 
meget af det, der ligger bag høresfæren, optager de af denne udformede 
tonebilleder og paavirkes af dem — af »sjælen« med et ord. Er der 
ingen »sjæl« — som i det antagne tilfælde — saa iagttages heller ingen 
af disse tonebilleder; besidder derimod vedkommende en høit udviklet, 
stemnings- og tankerig menneskesjæl, saa kan den flerstemmige musiks 
tonerigdom opfattes som en herlig musikalsk bygning, som et rigt kunst- 
verk, hvis enkelte . dele staar i fornuftig forbindelse, fremgaar af hin- 
anden, løber tilbage i hinanden, og hvis enkelte tonebilleder i stadig 
nye forskyvninger forener sig til interessante og stadig vekslende komb:- 
nationer. Har vi derimod med et dyrs f. eks. en papegøis, mindre 
sammensatte hjerne at gjøre, saa formaar dets aandsevner ikke at be- 
