217 
herske dette indviklede tonemaleri, det opfatter kun et virvar af toner, 
som dog maaske kan virke behageligt, og selv om den øves aldrig saa 
længe, vil papegøien ikke bringe det til at kunne følge stemmeføringen 
i et musikstykke; dertil mangler den intelligents. At den hører musiken 
som saadan, beviser den ved, at den kan lære at fløite den efter, men 
selv heri bringer den det aldrig videre end til at fløite korte stumper, 
og det netop fordi den ikke forstaar sammenhængen. Nu er jo rigtig- 
nok forskjellen mellem musikopfatningen i en papegøi- og en menneske- 
hjerne meget iøinefaldende og grov, men netop derfor er kanske denne 
sammenligning vel skikket til at klargjøre det, som det her kommer an 
paa, at nemlig et og samme høreorgan med tilhørende høresfære maa 
frembringe en rent forskjellig virkning paa »sjælen<, alt eftersom denne 
er høiere eller mindre høit udviklet. De musikalske nervesvingninger 1 
høresfæren spiller paa en maade paa sjælen som paa et andet instru- 
ment; og jo fuldkomnere dette instrument er, desto større virkning frem- 
bringes der. Selv de høiere dyrs (kattens, hundens og hestens) for- 
staaelse af vor musik er derfor særdeles ufuldkommen, fordi deres sjæl 
ligger for lavt, og fordi deres forstand ikke finder nogen interesse ved 
at følge stemmeføringens rige slyngninger. Og selv musikens virkning 
paa følelsen opfattes kun i sin raaeste form af disse dyrs sjæl. Musik 
berører dem behageligt eller ubehageligt, ganske uafhængig af vedkom- 
mende musikstykkes karakter. Den hund, som fulgte efter gademusikan- 
terne, har saaledes vistnok følt sig behagelig berørt ved alt, hvad der 
spiltes, enten alt gik i dur eller i moll, enten det var en polka eller en 
sørgemarsch. De finere forskjelligheder, som har saadan mægtig virkning 
paa os, eksisterede sandsynligvis ikke for den; den paavirkedes blot 
af klangen i og for sig, af det hørte »tonestofe, der for os og 1 vor 
bedste musik træder langt tilbage for musikkformen. Det, som først 
og fremst interesserer os ved musiken, er netop de musikalske for- 
mers eiendommelighed og rigdom, hvad Hanslick saa fortræffeligt har 
gjort rede for i sit berømte skrift »Das Musikalisch-Schöne<. Vi kan 
nyde en symfonie, selv om det bare er i et klaverudtog, ja selv ved 
blot at læse noderne, dersom vi har tilstrækkelig øvelse, og det, vi nyder, 
er ikke alene det rent formelle, men ogsaa dets virkning paa vor følelse. 
Vi kan sættes i sørgmodig eller glad stemning o. s. v. ved læsningen 
alene og forestille os de deri gjengivne menneskelige stemninger. Man 
vil maatte indrømme, at det høieststaaende dyr aldrig kan faa noget 
begreb, ialfald om denne sidste side ved musiken, selv om vi opøvede 
