238 
der, nær mundaabningen, ligger en klump af det vidunderlige stof, som 
er alle levende væseners vigtigste bestanddel, det saakaldte protoplasma. 
Denne protoplasmaklump indeslutter en cellekjerne, og der udgaar fra 
-den, langs undersiden af blærens væg, talrige grenede strenge forbundne 
til et netagtigt væv. Protoplasmaet og dets udløbere indeholder fedt- 
draaber og lysbrydende, gulagtige eller rødlige korn, som giver hele 
dyret en brunagtig farve. Dyrene er almindelige ved kysterne i alle 
have, men det er dog endnu ikke bragt sikkert paa det rene, om det 
er samme art (moctiluca miliaris), som forekommer overalt, eller om 
der findes flere forskjellige arter. Dyrenes umaadelige frugtbarhed for- 
klarer, hvorledes det gaar til, at de til visse tider og paa bestemte ste- 
der kan optræde i umaadelige mængder, ved kysterne i det nordlige 
Europa særlig i sommer- og høstmaanederne.!) 
Dyrene er specifik lettere end søvand, og samler sig derfor i nær- 
heden af overfladen, hvor de danner slimede lag af 3—50 mm.s tyk- 
kelse. Regner vi blot laget til 3 mm., saa vilde der paa hver kvadrat- 
meter havflade komme 2—81 millioner enkelte dyr. Den af disse dyr 
dannede slim er det uden tvil, som har givet anledning til den ovenfor 
berørte theori om slim som aarsag til havets lysen, og sandsynligvis er 
det ogsaa disse dyr, som har skaffet det røde hav dets navn. En tysk 
naturforsker, Krukenberg, havde ialfald for kort tid siden anledning 
til at iagttage et tilfælde, hvor vandet i det røde hav var aldeles uklart 
og rødfarvet paa grund af disse dyrs tilstedeværelse i umaadelige mængder. 
»Lysblærerne« lyser kun, naar havet bevæges. Faar et kar med 
søvand, hvori dyrene findes, staa fuldstændig 1 ro, saa forholder det 
sig aldeles som almindeligt vand; først ved rystning, eller naar man 
rører omkring 1 det, fremtræder lysningen med et blaaligt eller grøn- 
agtigt skjær, som varer nogle sekunder og derpaa atter forsvinder. 
Sætter man ferskvand, syrer, alkalier eller alkohol til vandet, saa lyser 
dyrene ogsaa paa samme maade, men gjentager man forsøget flere . 
gange lige efter hverandre eller lader man de nævnte pirringsmidler 
indvirke 1 større mængde, saa aftager lyset snart, blir hvidagtigt og 
roligt, men forsvinder derpaa, idet dyrene gaar tilgrunde. Undersøger 
man en lysblære ved sterk forstørrelse, saa synes hele kropsoverfladen 
at udsende lys; ved nærmere betragtning viser det sig dog, at lyset 
1) Se »Naturen« 1887 pag. 135 ff. Der findes ogsaa afbildninger af 
noctiluca. 
