239 
stammer fra talrige lysende punkter, som maaske falder sammen med 
de omtalte gulagtige korn. Lyskraften hos det enkelte dyr er ikke 
stor, først ved ansamling af store mængder fremkommer der tydelige 
lysvirkninger. »Lysblærerne« frembringer det jævne havlys, vi ovenfor 
forsøgte at beskrive, idet øiet, paa grund af de enkelte dyrs lidenhed 
og paa grund af, at talrige dyr er hobede sammen 1 et tæt lag, ikke 
formaar at følge lysets kortvarige opblussen hos det enkelte individ. 
Og muligens er der ogsaa adskillige dyr i et saadant lag, som, paa 
grund af uafbrudt pirring ved bølgernes bevægelse, udsender et konstant, 
hvidt lys. Det er derfor let forklarligt, at man søgte aarsagen til havets 
lysen i ganske andre ting end dyr, dengang man endnu ikke kjendte 
disse smaavæsener og deres merkelige egenskaber. En anden dyre- 
gruppe, der i sine lysvirkninger staar meget nær ved moctiluca, er 

»kransdyrene<, arterne af slegten ceratium. Deres egentlige krop er 
0.05 mm. stor og er forsynet med tre hornlignende forlængelser (se 
figuren).  Forekommer disse dyr i store mængder, saa frembringer de 
havlys af samme beskaffenhed som for moctiluca beskrevet, saaledes 
som f. eks. Ehrenberg iagttog i bugten ved Neapel. 
Mikroskopisk smaa lysdyr 1 lighed med moctiluca og ceratium er 
det, som i mange tilfælde bevirker det lys, som større dyr og planter 
udsender, idetsamme de tages op af søen, idet lysdyrene hefter sig fast 
i ujevnheder 1 deres overflade. Disse samme dyr er det ogsaa, som 
frembringer den lysning, der udstraaler fra delfiner og fiske, naar de 
springer ud af vandet. 
Anderledes er det derimod med visse gopler (»manæter<), krebsdyr 
og andre lignende sødyr, der er meget større end noctiluca og ceratium, 
og hos hvilke det i regelen kun er bestemte steder af kroppen, fra 
hvilke lyset udstraaler. Derfor kan man se de enkelte lyspunkter hvert 
for sig og lagttage, hvorledes lyset blusser op og atter slukkes. 
