243 
forenede til lange kjæder. Ofte forekommer de 1 saa uhyre mængder, at 
søen ligner en blanding af sne og vand." Om deres evne til at ud- 
sende lys, ved vi dog ikke meget, da de forskjellige iagttageres be- 
retninger er ubestemte og fulde af modsigelser.  Nogle reisende for- 
tæller, at dyrene udsender et mat blaaligt lys, der ofte bedæk- 
ker havet i vid udstrækning; andre har i timevis reist gjennem et 
hav opfyldt af legioner af salper uden at se nogen antydning til lys, og 
det er derfor muligt, at enkelte arter lyser, andre ikke. Det berettes 
ogsaa, at lyset udgaar fra et bestemt sted i kroppens indre, fra for- 
døielseskanalen, og det er derfor tænkeligt, at det lys, de udsender, kan 
hidrøre fra mindre, lysende dyr, der har tjent dem til føde. 
Ogsaa blandt krebsene er der forskjellige arter, som maa tilskrives 
en vis andel i havets lysen. Lysende krebs skal undertiden forekomme i 
millionvis, og de skal være aarsagen til en lysning, der fremtræder som 
gnistregn. De paalideligste efterretninger har vi om krebs, der hører til 
schizopoderne og som blir nogle faa centimeter lange. Hos dem er 
de lysende organer helt complicerte apparater, der fremtræder som halv- 
kugleformige udvekster paa øienstilkene, paa rygskjoldet og paa under- 
siden af halen. Apparatet indeholder en linse, der tjener til at forsterke 
og samle lyset og kan bevæges ved særskilte muskler. Lyset er, ligesom 
hos andre lysende dyr, intermitterende. Lignende og endnu mere ind- 
viklede apparater, der endog er forsynede med reflektor, kjender man 
hos enkelte fiske. 
I alle de tilfælde, vi hidtil har omtalt, hørte de lysende organismer 
til dyreriget, men dermed er listen over lysfrembringende væsener ingen- 
lunde afsluttet, efterat vi ved, at der findes lysende spaltsop og at ogsaa 
de hører hjemme i havet. I vore dage er vi saa vel vante til mikro- 
organismernes medvirkning ved alle mulige slags fænomener, at der ikke 
er det ringeste overraskende 1, at deres virksomhed spiller en rolle ogsaa 
ved havlysningen. Man havde i lang tid vidst, at døde saltvandsfiske 
og andre sødyr i visse tilfælde kunde udsende lys, men først professor 
Pfliiger i Bonn lykkedes det, 1 1875, at vise, at aarsagen hertil var 
spaltsop. De undersøgte lysende fiske var paa hele sin overflade bedæk- 
kede af et 2—4 mm. tykt lag hvidagtig slim, og bragte man lidt af denne 
over paa andre fisk, endog paa ferskvandsfisk, som under almindelige 
1) Hverken salper eller ildpølser forekommer ved vore kyster. De hører 
især hjemme i de varme have. Red. anm. 
16* 
