246 
gang efter den anden, for saa at forsvinde ganske, indtil en kortere 
eller længere hvileperiode atter har frembragt det nødvendige materiale 
til underhold af forbrændingsprocessen; pirringen bevirker kun den be- 
vægelse, som er nødvendig forat forbrændingen skal komme igang. Og 
efter disse forsøg blir det ogsaa forstaaeligt, hvorledes visse fiske kan 
lyse ikke alene paa overfladen, men i hele sin tykkelse, og det ganske 
kort tid efterat de er trukne op af vandet: fedtet undergaar en lang- 
som forbrænding. Hvis man antager, at hos lysdyrene de nødvendige 
stoffer til underhold af lyset befinder sig paa steder, hvor ogsaa de 
ydre betingelser for forbrændingsprocessen er tilstede, saa er dermed 
fænomenet forklaret i overensstemmelse med Radziszewski's theori. 
Imidlertid har Dubois fremsat en ny forklaring af de dyriske lys- 
fænomener, særlig efter undersøgelser han har anstillet med en ameri- 
kansk lysbille, men som han senere har udvidet til at omfatte ogsaa 
de lysende sødyr, bl. a. boremuslingen pholas dactylus. At dette dyr, 
som forekommer i bløde bergarter langs kysterne af middelhavet og 
det atlantiske ocean, var 1 besiddelse af lysevne, havde man vidst i lang 
tid, og man havde i almindelighed antaget, at hele dyret var lysende. 
Nærmere undersøgelse viste nu, at lyset kun stammede fra to trekantede 
steder lige foran aabningen af aanderøret og fra to paralelle striber i 
selve dette rør, og at de celler, som indeholder lysstoffet, er yderst tynd- 
væggede og let falder af og udtømmer sit indhold. Dette blander sig da 
med den slim, dyret afsondrer, og saaledes opstaar der en slimlignende 
vædske, som omgiver hele dyret og udbreder sig til det omgivende 
vand og, naar man rører ved det, til hænderne. Skjærer man de ly- 
sende steder ud og tørrer dem, saa kan man efter flere ugers forløb faa 
dem til at lyse ved at dyppe dem 1 destilleret vand. Koger man dem 
imidlertid først, saa har de ganske tabt sin evne til at lyse. Dubois 
filtrerede ogsaa den lysende vædske, som dyret afgiver 1 saa store mængder, 
naar det pirres, og undersøgte, hvorledes den klare vædske forholdt sig. 
Det viste sig, at lyset lidt efter lidt aftog og tilslut ganske forsvandt, 
men hældte han saa vædsken over en kogt musling, som under alminde- 
lige omstændigheder slet ikke lyser, saa begyndte straks de steder 
at lyse, der ovenfor blev betegnede som sædet for lysudviklingen. 
Og tager man to glasrør fyldte med den lysende vædske og op- 
heder det ene, saa lysudviklingen straks forsvinder, mens man lader 
vædsken i det andet rør slukne af sig selv, og blander man saa det 
mørke indhold i disse rør sammen, saa opstaar der atter lys. Hvorledes 
