255 
kjøling danner en gelé. Det kunde derfor maaske vise sig fordelagtigt 
at uddrage dette stof og til adskillig brug anvende det i stedet for 
gummiarabicum, der paa grund af sin store anvendelse aar for aar blir 
sjeldnere og mere kostbar. F. U. 
Fra dyreverdenen. Om fuglenes skinsyge beretter dr. H. I. Boettger 
1 >Die gefiederte Welt« et ret betegnende træk om en trost (drossel), 
som han havde faaet i sin fuglestue, hvor der fandtes vel halvandet 
dusin sangfugle. Det var en stille, sky fugl, som baade han og dens 
forrige eier ansaa for en hun, da den aldrig lod sig høre og udelukkende 
holdt sig til en hanstær. Den og stæren blev altid siddende i buret og 
gav sig ikke af med de andre fugle 1 stuen; hertil kom senere endnu 
2 andre større fugle, 2 silkehaler, som ogsaa opholdt sig i fugleburet, 
mens de smaa, finker, siskener og andre, 1 stadig uro fløi omkring i 
stuen og paa nogle nerier, der var overladt til dem. Nogen tid derefter 
fik han en kanariehun, der viste sig at være en livlig og munter kam- 
merat, og som ved foder- og vandtruget vidste at holde en herskende 
stilling ligeoverfor de andre smaafugle. Saasnart han aabnede døren 
ind til sit eget rum, fløi fuglen straks ind og besøgte en kanariehan, 
som sad der i et eget bur, og nu indgik de to fugle hurtig venskab. 
Naar Boettger traadte ind i sit kontor, hørte han dem fra begge sider 
lokke og kalde, indtil han aabnede døren. Hannen hoppede da ud af 
sit bur, og saaledes tilbragte nu de to fugle resten af dagen hoppende 
og kvidrende. Saasnart det mørknede fløi hannen ind 1 sit bur, men 
modsatte sig ivrigt hunnens forsøg paa at slippe med ind, den taalte 
end ikke, at hun satte sig udenpaa buret; hun fløi da hen 1 en krog af 
stuen og satte sig paa en gardinstok. 
Da paa engang, det var vel i begyndelsen af marts, hørtes pludse- 
lig den hidtil stumme trost; den begyndte at synge, i begyndelsen 
sagte, neppe hørligt, som om den mindedes en længe glemt melodi, der- 
paa høiere og høiere, indtil den overdøvede dem alle, og — som stem- 
men indfandt sig, tabte sig dens skyhed. Neppe havde B. aabnet døren 
til sit kontor for kanariehunnen, saa fløi ogsaa trosten med ind, ja 
ofte ventede den alt længe paa, at døren skulde aabnes.  Saasnart 
drosselen kom ind i kontoret, slog den lydelig an, ofte timevis uden af- 
brydeise med øinene henvendte imod kanariehunnen, som den stadig 
søgte at nærme sig, men til ingen nytte. Hvor hunnen flygtede, paa mit 
skrivebord, paa sofaen, hvor jeg sad, forfulgtes den af trosten, som nu 
havde aflagt al sky og frygt. 
