278 
lægmænd i meteorologien. Dette er jo selvfølgelig ikke noget bevis paa, 
at forsøgene er uden berettigelse, men det er alligevel paafaldende, at 
meteorologerne af fag, der, som vi netop hørte, meget nøie ved, hvor 
utilfredsstillende deres prognoser er, at ikke de skulde være kommet 
paa den tanke at indføre nye principer og da først og fremst kosmiske 
for at forbedre sine forudsigelser. De har jo f. eks. allerede undersøgt, 
om ikke solflekkerne skulde have en paaviselig indflydelse paa veiret, 
rigtignok med et saa usikkert og ubestemt resultat, at de har maattet 
opgive tanken om at antage disses indflydelse som bestemmende faktor; 
men er det ikke da sandsynligt, at de ogsaa har tænkt paa de øvrige 
kosmiske indvirkninger og alene opgivet dem af den grund, at resultatet 
af deres undersøgelser har været utilfredsstillende? 
Vi vil imidlertid lade dette staa hen og kun beskjæftige os med 
de kosmiske indflydelser, som faktisk er bragt 1 forslag. Vi begynder 
da med kometerne. Nøiagtige undersøgelser af Pilgram og Littrow har 
vist, som Littrow selv udtrykker sig, at der »af disse møisommelige under- 
søgelser ingen anden slutning kan drages — end at man ingen slutning 
kan drage«. Hele theorien om de »kosmiske afkjølinger«, til hvilke 
særlig ogsaa meteoritsværmene skulde bidrage, taber dermed ethvert 
videnskabeligt grundlag, og man kan ikke tage meteorologerne det ilde 
op, at de ikke mere vil indlade sig med den. 
Den halve solrotations indflydelse, som prof. Zenger vilde have 
fundet ud af sine solfotografier, stødte allerede paa forhaand paa megen 
tvil, og man var derfor med rette spændt paa, hvorledes Zenger vilde 
bringe bevis for sin paastand. Saa kom da ogsaa 1 1886 en bog »Die 
Meteorologie der Sonne, i hvilken sammenhængen mellem veiret og 
solens omdreining skulde bevises ved et kjæmpemæssigt talmateriale. 
Ved nærmere eftersyn viste det sig imidlertid, at disse talrækker var 
ganske vilkaarlige grupperinger, af hvilke man ved forandret inddeling 
og ved smaa flytninger af begyndelsespunktet kunde udregne en hvilken- 
somhelst periode. Et andet forsøg Zenger gjorde paa at sammenstille 
sine perioder med det faktisk indtrufne veir 1 1886, havde et lige sørge- 
ligt udfald. Hver halve solrotation omfatter et tidsrum af 13 dage, og 
begyndelsen af hver periode skal betegnes ved uroligt veir, mens der 
ved midten indtræffer roligt. Imidlertid havde prof. Zenger det uheld, 
at han, som det synes, ikke lagde merke til, at de rolige dage falder 6 
dage fra de urolige. Han beviser nemlig sine »urodages« indtræffen ved 
storme og lignende, som faldt indtil 6 dage før eller efter den dag, paa 
