290 
sydlige del af Nordsøen, hvor dens ydergrænser falder paa Kristiansø 
ved Bornholm og paa Sild ved Slesvigs vestkyst. 
Den i Nordasien og Nordamerika talrige, men i Island og Europa 
langt sjeldnere kongeederfugl skal imod syd yngle til 679 n. b.; dens 
almindelige ynglepladser falde ved 739 n.)). 
I Nordamerika har man villet skjelne to fra s. mollissima forskjel- 
lige arter, nemlig s. nigra, der er større end de andre, og som vistnok 
er en god og sikker art; denne hører det vestlige Nordamerika til. 
Derimod er det ikke saa afgjort, at s. dresseri er forskjellig fra s. mol- 
lissima; denne sidste opholder sig i det østlige Nordamerika og træffes 


Ederfugl. 
over Davisstrædet nordefter. Dr. Malmgren har endelig udskilt eder- 
fuglen fra Spitsbergen som en egen art og kaldt den s. thulensis. 
Imidlertid har disse artsforskjelligheder, om de ogsaa alle kan op- 
retholdes, ingen 'vigtighed for de forhold, her skal omhandles. Saa 
vidt man nemlig hidtil kjender til det, bygger alle ederfugle ensartede 
reder, udforer dem paa samme maade og er i rugetiden lige saa med- 
gjørlige fugle, enten deres hjemstavn er øst eller vest. Man kan derfor 
vistnok ogsaa gaa ud fra, at samtlige ederfugle vil kunne bringes under 
lignende kultur, som man med saa stort et held har gjennemført i 
I) Rupert Jones Manual of the natural History, Geologi and Physics 
of Greenland and the neighbouring regions. London 75. 
