316 
er ca. 1—2 meter ved skulderen; de eksemplarer, som Smithsonian 
ekspeditionen fik fat paa, var dog over gjennemsnitsstørrelsen, da 
det var de hurtigste og sterkeste eksemplarer af arten, som ved sin 
raskhed og kraft havde undsluppet fra de store slagterier. Det viste 
sig ogsaa, at disse bisoner var af en meget muskelsterk bygning og 
ikke viste tegn til den mængde fedt, som var saa karakteristisk for indi- 
viderne, da de levede uforstyrrede paa de aabne sletter. 
De følgende kapitler handler om bisonens vaner, føde og anlæg — 
som vi forresten ikke her skal gaa nærmere ind paa. 
I ottende kapitel gives en fuldstændig undersøgelse af bisonens 
økonomiske værdi, samt bevis for hvilke store økonomiske tab Sta- 
terne har lidt ved at tillade bisonens udryddelse. Derpaa følger nogle 
meget interessante iagttagelser med hensyn til mængden af hjorder eller 
individer — enten ægte eller af blandet herkomst — som nu lever i 
fangenskab 1 forskjellige dele af Staterne eller i andre lande. Af denne 
statistik fremgaar det, at r1ste januar 1889 kjendte man til 256 ægte 
eksemplarer, som blev holdte 1 fangenskab, mens den hjord at vilde, 
som beskyttedes af de forenede staters regjering i Yellowstone National 
Park kun bestod af omkring 200. 
I anden del, som er den interessanteste, kommer vi til afhand- 
lingens egentlige emne — bisonens udryddelse. Den fornemste aarsag 
til dette sørgelige resultat er naturligvis civilisationens udbredelse — 
eller mere bogstavelig, jernbanernes —— over de sleiter, som før udeluk- 
kende tilhørte bisonen og nogle faa indianere. Men forfatteren nævner 
dernæst som aarsagen til denne uddøen: den yderst kaade og hen- 
synsløse maade, paa hvilken de ulykkelige dyr for hudens eller tun- 
gens skyld blev dræbte; dyrenes merkværdige dumhed og ligegyldighed 
ligeoverfor mennesket, samt endelig de udmerkede moderne skydevaaben; 
videre har regjeringen stor skyld fordi den ikke sørgede for fredningslove. 
Blandt udryddelsesmethoderne, synes den saakaldte »still-hunte — 
hvor jægeren krøb hen til hjorden og skjød ned en efter en af 
dyrene, — at være en af de virksomste; og den skyldtes dyrenes egen 
store dumhed. Planen var følgende: man skjød først lederen; de andre 
pleiede saa at komme hen og lugte paa den døde; en ny indtog 
derpaa pladsen som fører, men blev skudt, naar den begyndte at sætte 
sig 1 bevægelse. Dette gjentoges i det uendelige. 
Det er bevist, at tiltrods for den ubarmhjertige krig, som paa en 
