340 
sandstenen en brudstykke-bergart, d. v. s. en bergart, der er opstaaet ved 
sammenkitning af oprindelig adskilte smaadele.  Obsidianen er typen 
paa et kompakt, 1 kemisk og mekanisk henseende helt igjennem ensartet, 
mineral. —Sandstenens bestanddele, derimod, er høist forskjelligartede, 
saavel med hensyn til oprindelse som størrelse og forbundne ved en 
leragtig kit. Det er let at skjønne, hvor ulige hurtigere sandstenen maa 
falde i stykker end obsidianen. Mellem dens enkelte smaadele træn- 
ger vandet ind for at udfolde sin opløsende og sprængende virkning og 
delene selv er af forskjellig natur og udvider sig derfor forskjelligt, naar 
stenen opvarmes, hvorved sammenhængen mellem dem løsner.  Obsidia- 
nen derimod kan alene ved voldsom knusning eller slidning forvandles 
til støv; forvitre gjør den omtrent ikke. Mellem disse yderligheder lig- 
ger alle de øvrige bergarter, med hensyn til den lethed, hvormed de 
frembringer støv og mange forskjellige forholde er det, det i saa hen- 
seende kommer an paa: bergartens porøsitet dens kemiske sammen- 
sætning og de smaadeles form, beskaffenhed, størrelse og farve, af hvilke 
den er opbygget. I det store og hele kan man sige, at af jo mere 
uensartede partikler en bergart er sammensat, desto lettere forvitrer den, 
og desto lettere frembringer den støv. Af denne omstændighed afhæn- 
ger for en stor del forskjellen mellem støvmængden 1 forskjellige byer: 
den bestemmes for en ikke uvæsentlig del af beskaffenheden af de om- 
givende bergarter. Det som er aarsagen til, at Wien er en saa over- 
ordentlig støvrig by er saaledes, for at tage et eksempel, ikke det an- 
vendte brolægningsmateriale, som man engang antog, men beskaffen- 
heden af bergarten i den saakaldte Wienerwald, vest for byen. Denne 
er sandsten, og saalænge den ikke forandres, og saalænge vestenvind 
vedbliver at være den fremherskende vindretning kan man derfor lade 
være at haabe paa nogen forbedring af støvforholdene i Donaustaden. 
Foruden de her berørte mineralogiske faktorer er imidlertid ogsaa 
de klimatiske af stor betydning. Jo større den daglige og aarlige tem- 
peraturveksling er desto raskere skrider forvitringen frem. Og kommer 
saa dertil, at klimatet hindrer fremkomsten af plantevekst, saa letter og- 
saa det i høi grad forvitringen, da denne altid faar friske overflader at 
virke paa, naar vinden efterhvert skaffer de dannede forvitringsprodukter 
bort. Alle disse forskjellige betingelser træffer nu sammen paa en stor 
del af jorden, og vi kan derfor paa en maade tale om en stor »støvzonec«. 
Den gamle verdens støvregion strækker sig fra den kinesiske stillehavskyst, 
gjennem ørknerne i det indre af Asien og videre gjennem det iranske 
