376 
mig som sikkert, at det kun er deres nøle kjendskab til haven, som 
har hjulpet dem at finde vei hjem, ikke nogen særlig orienteringssans. 
»Jeg kan ogsaa tilføie, at da jeg for nogle uger siden opholdt mig 
i Tyskland, gjentog jeg med flere forskjellige arter myrer de forsøg, 
som sir John Lubbock har beskrevet i sin ovenfor omtalte meddelelse, 
og som han udførte med arter, der lever 1 England. Og altid kom jeg 
til de samme resultater. Bestandig forvildede myrerne sig haabløst, naar 
de blev slupne 1 en ikke altfor liden afstand fra tuen.< 
Romanes' forsøg bekræfter altsaa, som han selv siger, den mening 
jeg ovenfor har udtalt, at der ikke foreligger fyldestgjørende beviser for, 
at insekterne er 1 besiddelse af nogen sans, der kan betegnes som 
retningssans eller orienteringssans. 
Bør gift anvendes mod spurven? 
Høistærede hr. redaktør! I det sidste hefte af »Naturen« har 
en indsender under merket —t givet et referat af C. Hart Mer- 
rlamx og Walter Barrows' The english sparrow in North America 
og deri anbefalet at anvende gift (særligt arsepik og stryknin) som 
udryddelsesmiddel mod spurvene, Det heder bl. a.: »Den bedste, 
billigste og ufarligste gift er udentvil almindelig hvid arsenik, der 
virker langsommere end stryknin, men derfor ogsaa vanskeligere gjør 
fuglene mistænkelige (skal være mistænksomme) ligeoverfor den for- 
giftede føde, man byder dem< . . . »Nogle faa korn er tilstrække- 
tg til at. dræbe. en spurv, men det paar ukke fort; fuglene 
kan leve en 5—6 timer eller mere, efter at de har spist nok 
til at dø af<«. Den angivne fremgangsmaade anbefales af referenten 
som »det middel, som passer bedst for vore forholdt, og der gaaes 
let hen over de farer, som er forbundne med anvendelsen af disse gift- 
midler, idet der vel indrømmes, at man endnu ikke har fundet nogen 
specifik spurvegift, som er uskadelig for andre dyr, men paa den anden 
side henvises til, at der ifølge den amerikanske beretning ikke synes at 
være noget at risikere i saa henseende, da hverken katte eller 
hunde gjerne spiser døde fugle. Denne sidste iagttagelse lader jeg 
staa ved sit værd. Nogen absolut sikkerhed desangaaende haves neppe, 
men selv om saa var, forekommer det mig, at der er overseet — eller 
intet hensyn taget til — en anden fare, der fortjener fuldt saa megen 
