380 
de fleste andre var bukkede under for; men han har reist igjennem 
Afrikas ukjendte egne som gjennem en mørk tunnel, 1 hvilken der kun 
hist og her er en liden lysaabning, gjennem hvilken billeder af land og 
folk har trængt ind til ham. Hvor ganske anderledes vilde ikke be- 
retnigen faldt ud, hvis en videnskabsmand havde kunnet skrive den, 
den mand f. eks., hvis navn er uadskillelig knyttet til færden, skjønt 
det efter de fremkomne meddelelser er temmelig uklart, 1 hvilket for- 
hold han staar til den. Da kunde vi faaet en interessant beretning om 
en interessant færd, nu har vi faaet en 1 det hele noksaa trættende be- 
skrivelse af vort aarhundredes forunderligste erobringstog. 
Men selvfølgelig har enhver beskrivelse af en færd, der kan be- 
tegnes saaledes, sin store interesse og det kan heller ikke siges, at alle 
partier af bogen er kjedelige. Det gjælder særlig første bind, der 
indeholder en mængde stof, som for det almindelige publikums skyld 
gjerne kunde have været uskrevet. Anden del er adskillig interessantere 
og deri er der partier, som virkelig staar høit — det gjør næsten 
indtryk som om samværet med Emin havde befrugtet den store rei- 
sendes lagttagelsesevne. Særlig vil vi 1 anden del — som endnu ikke 
foreligger 1 den norske udgave — fremhæve kapitlet om det merkelige 
snefjeld Ruwenzori (»Maanebjergene<) og om Semilikidalen, samt den 
særdeles interessante sammenstilling af ældre og nyere iagttagelser og 
theorier angaaende Nilens kilder, af hvilken det fremgaar, at oldtidens 
kjendskab til disse har været sandheden adskillig nærmere end senere 
aarhundreders. Og saa er der endelig et kapitel til, som fortjener at 
fremhæves, det som handler om ekspeditionens aarsag — Emin Pascha. 
Stanley giver her en psychologisk studie over sin store — modstander, 
maa vi vel næsten kalde ham, og vi maa tilstaa, at studien giver ind- 
tryk af korrekthed. Skjønt det er vel for tidligt endnu at udtale sig 
om forholdet mellem de to Afrikaforskere, der begge er store skikkelser, 
men saa forskjellige, at de staar aldeles uforstaaende ligeoverfor hinanden. 
Af stor betydning for forstaaelsen af Afrikas naturbeskaffenhed er 
kapitel XXIII, der giver et meget interessant billede af skovegnene i 
Centralatrika, et billede, der er høist forskjelligt fra det man har faaet 
gjennem tidligere skrifter af lænestolsgeografer som Drummond og andre. 
Merkeligt et ogsaa den halvt snyltende tilværelse den nomadiserende 
«Aværgbefolkning fører i et slags tvungent fællesskab med de storvoksne 
fastboende racer, som de er langt overlegne 1 intelligents. 
Med disse faa antydninger faar det være nok med vor omtale af 
