at den idethele endnu eksisterer som tilhørende vor fauna. Alene 
paa steder, hvor den ved, at den intet har at frygte, bliver den mere 
tillidsfuld. 
Næring. Bæverens hovednæring er den friske bark af løvtrær, 
især asp, med tilhørende sevje (bast). Især foretrækkes barken af de 
fine kviste; de alleryderste smaakviste fortæres helt tilligemed bladene, 
men allerede fingertykke kviste bliver afskrællede. Den grove bark paa 
stammerne selv bliver derimod i almindelighed urørt. Undertiden kan 
de træffes roende med hele knipper af kviste med paasiddende løv, 
der skal fortæres i eller ved hytten. Saavel ved denne, som ved 
ethvert fældet træ, findes et større eller mindre antal af saadanne 
afskallede smaakviste eller grene, der ikke er blevne videre benyttede. 
De veie, som bæveren efterhaanden danner sig i græstørven under 
sine daglige proviant-vandringer ind over land fra elvekanten, benyttes 
selvfølgelig ogsaa som transportveie for byggematerialet, og bliver ved 
den stadige brug saa dybe og nedtraadte, at de, ialfald i det sidste 
stykke, hvor bredden gaar steilt ned mod stranden, bliver sterkt udhu- 
lede, og kan ligge indtil et par fod dybt ander den omgivende mark. 
Bæverne forbedrer ogsaa selv sine veie derved, at udstaaende trærødder 
afgnaves, saa de bliver helt ryddede og glatte. 
Om vinteren bestaar bæverens føde af unge kviste, som afleires 
eller fastsættes i elvebunden udenfor hytten, og hvoraf barken afgnaves 
under isen. Derimod bliver ikke bark afgnavet og opsamlet til vinter- 
forsyning; sandsynligvis vilde den i tør tilstand være utjenlig til føde 
for dem. 
Dette vinterforraad af kviste og unge grene sænkes saa dybt 
under vandet, at det ikke fryser fast til isen, men altid kan være 
tilgjængeligt. 
Enkelte tror at have iagttaget, at ialfald de unge individer spiser 
græs; sikre iagttagelser herom foreligger imidlertid ikke her fra landet. 
Arbeide i skoven. Paa steder, hvor der er føde og mate- 
riale i overflod, fjerner bæverne sig sjelden langt fra vandkanten; og 
hvor der ikke, saaledes som ved mindre øer, kan være passage mellem 
2 hytter paa hver sin side af øen, ophører deres veie og sporene af 
deres virksomhed i regelen i et par hundrede skridts afstand fra 
stranden. De fleste trær fældes saaledes i kortere end 100 skridts 
afstand fra vandkanten; undertiden maa dog materialet hentes længere 
