38 
Disse tangmarker frembyder, især i solskinnet, et meget smukt 
udseende. Algernes gulgrønne farve kontrasterer meget vakkert mod 
det omgivende vands dybe blaa farve. 
Sargassotangen er befolket med en ganske eiendommelig dyre- 
verden, der driver omkring med den. Dyr, der driver saaledes, kun 
beskyttet bag et skrøbeligt tanglag, maa være overordentlig udsat for 
farer fra de skarpsynte søfugle ovenover og de graadige fisk nedenfor. 
De har for at beskytte sig paa en ganske overraskende maade til- 
passet sig efter omgivelserne, saaledes at de ofte skuffende ligner den 
tang, der tjener dem til bolig. 
Blandt fucaceerne findes der ogsaa kjæmpemæssige former, saa- 
ledes den i de antarktiske have voksende durvillæa utilis; naar denne 
af bølgerne rulles frem og tilbage i stranden, danner den uhyre touge, 
der ofte har en længde af flere hundrede meter og er saa tykke som 
et menneske. Det er ikke usandsynligt, at mange af de beretninger, 
som haves om ,søormen*, skriver sig fra saadanne kjæmpemæssige 
tangtouge, som af stormen atter er ført bort fra kysten og svømmer 
omkring i havet. 
Nordsøens største tangarter er imidlertid de forskjellige arter af 
tangfamiljen laminariaceerne. Disse store, smukke alger vokser i det 
nedre strandbelte, hvor de stadig dækkes af vand. De forekommer 
i store mængder i alle dybder lige fra vandskorpen og indtil 20—30 
meter. Hos os er denne algefamilje rigt repræsenteret ved mange arter. 
En af de almindeligste er sukkertangen (1. saccharina, fig. 11, nr. 3). 
Den holder til indenskjærs. Den er ved en sterkt forgrenet rod fæstet 
til klipper og stene; paa roden sidder en kortere eller længere stilk, 
der bærer et eneste blad af meget forskjellig form. Snart ser de ud 
som lange baand af indtil 3 favnes længde, der bølger frem og tilbage 
i strømmen, snart har bladene et mere uregelmæssigt udseende med 
sønderrevne kanter. Udenskjærs forekommer en anden laminariaart 
(l. hyperborea) i samme dybde. Den er endnu anseeligere. Fra den 
forgrenede rod, der med stor kraft klamrer sig fast til den nøgne 
klippe, stiger en stilk i veiret, der kan blive saa tyk som en mands 
arm og flere meter høi. Paa spidsen bærer den et blad, som er regel- 
mæssig delt i flere ligeløbende lapper. Naar man i en baad glider 
hen over en bund, der er bevokset med denne laminariaart, synes man 
i det krystalklare vand at se en liden palmeskov, mellem hvis blade 
forskjellige fiske svømmer ud og ind. Der skal en ikke ringe kraft 
