48 
I sit læredigt over ,planternes kjærlighed" siger Darwin: , Hos 
insekterne og mange mindre dyr bidrager farverne til at skjule dem 
for større dyr, hvem de tjener til føde. Larver, der lever paa blade, 
er fortrinsvis grønfarvede, regnormen jordfarvet, sommerfugle, som 
besøger blomster, er farvede som disse, fugle, som opholder sig i krat- 
skov, har ryggen grønligfarvet som løvet, mens brystet er lyst som 
himmelen; herved bliver de mindre synlige for høgen, hvad enten den 
flyver over eller under den. Fugle, der opholder sig meget blandt 
blomster, saasom stillitsen, er smykket med livlige farver.  Lærken 
og agerhønen har en farve, som den tørre vegatation eller jorden, hvorpaa 
de opholder sig. Froskene veksler farve med slammet i de sumpe, 
som de besøger; de derimod, som lever i trærne, er grønfarvede. 
Fiskene, som svømmer 1 vandet, og svalerne, som svæver i luften, har 
paa ryggen den fjerne grunds farve, paa brystet himmelens. I kol- 
dere egne bliver mange dyr om vinteren, saa længe sneen ligger, hvide. 
Heraf fremgaar det klart, at der er en vis hensigt med dyrenes 
farve. -»:å 
Dette er den første ordentlige filosofering over dyrenes: farve. 
I sit ,Zoonomia*, der udkom i London i 1794—1798, fører Darwin 
disse tanker videre, idet han blandt andet ogsaa 1 fugleeggets pletter 
ser et beskyttelsesmiddel og paapeger, at fugle, som ruger i huler, 
kun har hvide eg, fordi disse ikke trænger nogen videre beskyt- 
telse. Vi nævner dette her, fordi opdagelsen af ,fugleegfilosofien* 
almindelig bliver tilskrevet hans barnebarns medbeiler, Wallace. 
Er nu denne forklaring af den hvide underside hos fiske, reptiler, 
fugle og pattedyr rigtig og tilstrækkelig? I mange tilfælde er den 
det sikkerligen. Det fine, iriserende sølvlag, som de fleste paa ryg- 
gen mørkfarvede fiske har paa bugsiden og som glinser saa livligt, 
at det endog er blevet benyttet til fremstilling af kunstige perler, kan 
godt blive opfattet paa den at den ældre Darwin forklarede maade, 
som en efterligning af et optisk fænomen, som gjør, at fisken bliver 
vanskelig at se nedenfra, ligesom den mørke blaa ryg beskytter dem 
for røvere, der svømmer over dem. Vi tænker her paa en efterligning 
at den saakaldte ,totale reflektion*, som de fra vanddybet opadtræn- 
gende lysstraaler lider, naar de under en meget skjæv vinkel træffer 
overfladen. Man kan let iagttage denne sølvglans, naar man under- 
fra ser skjevt op mod vandoverfladen i et glas, som holdes over 
ansigtshøiden. Vandets ,overfladehud* ser da ud som flydende kvik- 
