D4 
hyppig kommer op til vandfladen, saa skal det være uforsigtigt at gaa 
ud og spadsere uden paraply, da der er stor sandsynlighed for en 
regnskur eller endog et tordenveir. De fleste af disse veirmerker har 
imidlertid adskillig tilfælles med de meget udbredte anusraad; om der 
end ikke er stor hjælp i dem, saa kan de i ethvert fald ingen skade 
gjøre. Om end man paa den ene side maa medgive, at nogle af disse 
veirspaadomme undertiden indtræffer, omend altsaa nogle af de omtalte 
handlinger af dyrene direkte eller indirekte fremkaldes af forhold i 
atmosfæren, saa staar det dog paa den anden side fast, at en af vore 
populæreste veirprofeter, løvfrosken, meget ofte tager feil og bittert 
skuffer sine troende. Fantasien har vel ogsaa her spillet en rolle. 
Større opmerksomhed fortjener de slutninger, som drages af visse 
legemlige forandringer eller forebyggelsesmidler hos dyrene til beskyt- 
telse mod det paa en bestemt aarstid herskende veir. Det har saa- 
ledes længe været almindelig bekjendt, at vildtet om høsten faar en 
tykkere pels, at en naturdrift foranlediger skildpadden til at opslaa sit 
vinterleie i større dyb, naar en strengere vinter forestaar, at vandre- 
dyrene om høsten drager sydover, saasnart opholdet i de nordligere 
egne umuliggjøres for dem som følge af temperaturen eller af man- 
gelen paa næring, at endelig ekorn og andre dyr f. eks. bæveren og 
markmusen i rette tid samler vinterforraad i sine huler og reder for 
ikke at dø af sult om vinteren. 
Det er derfor ikke ganske uden grund, at jægeren spaar en streng 
vinter, naar vildtets pels er usedvanlig tyk og tæt, eller at landmanden 
bereder sig til foraarets komme, naar de første svaler igjen bar op- 
søgt sine gamle boliger. Vi har imidlertid her at gjøre med visse 
anordninger, der ligesom hører til aarets orden for dyrene. Vi kan 
derfor i dem vistnok se naturens vise omsorg, men derimod ikke 
nogen direkte følsomhed overfor ringe og hyppig vekslende forandringer 
i afmosfæren. 
Der gives derimod nogle i sig selv ganske ubetydelige dyr, som 
har denne egenskab i høi grad. Vi omtaler først edderkopperne. 
Allerede i 1588 blev der i en af Bartholomåus Scultetus 
udgiven bog med titelen , Meteorographicum perpetuum oder immer- 
wåhrende Practica* gjort opmerksom paa disse dyrs besynderlige adfærd 
