DU 
fremstilling at veirglas. Under stadigt veir ligger blodiglen, saavel om 
vinteren som om sommeren, ubevægelig sammenrullet paa bunden. Er 
en storm 1 anmarsch, bliver den urolig og svømmer omkring, indtil 
uveiret er forbi. Naar det truer med tordenveir, kommer de op til 
vandets overflade, hvor de opholder sig under krampagtige trækninger, 
indtil ligevegten 1 atmosfæren atter er gjenoprettet. 
Et lignende forhold viser fiskene, specielt veilfiskene, som før 
udbruddet af et uveir grumser op i sandet og slammet paa bunden, 
indtil de bliver fuldstændig usynlige. Disse fænomener kan kun for- 
klares derved, at forandringerne i atmosfæren, fornemmelig de, som 
gaar forud for et tordenveir, ogsaa meddeler sig til vandet. Om elek- 
triciteten her spiller nogen rolle, ved vi foreløbig intet om. Selv om 
man tager 1 betragtning, at blodiglen paa grund af sin overordentlig 
følsomme slimhud er modtagelig for selv noksaa smaa mekaniske ind- 
virkninger, saa bliver det dog et aabent spørgsmaal, om saadanne 
mekaniske pirringer kan fremkaldes før udbruddet af et tordenveir. 
Hvor stor følsomheden for ydre paavirkninger kan være, har man iagt- 
taget hos nogle lavere vanddyr, der ved den ringeste berøring kommer 
1 saa hettige trækninger, at det berørte lem rives at, og dyret som 
følge heraf gaar tilgrunde. Virkningen af en i sig selv ubetydelig 
aarsag er i dette tilfælde ganske overordentlig, men dog let forklarlig. 
Mere gaadefuldt er det derimod, at søanemonerne 1 godt veir strækker 
ud sine fangarme, men derimod trækker dem ind, naar daarligt veir 
er i vente. Det vilde sikkerlig være meget interessant og 1 høi grad 
belønne arbeidet at undersøge, hvilket maal disse og lignende fæno- 
mener har 1 dyrenes liv. 
Endnu nogle eksempler af samme slags skal her kortelig omtales 
nemlig for det første regnpiberen, der har faaet sit navn af den eien- 
dommelighed, at den overfaldes af stor uro, naar regn eller et torden- 
veir kan ventes. Den løber ophidset hid og did og lader herunder 
høre en eiendommelig piben. Den grønne løvfrosk, som har faaet saa 
stor søgning som veirprofet, sidder i godt veir udenfor vandet paa 
sin stige, mens den i daarligt veir trækker sig tilbage til vandet til 
de dybere liggende etager af sit hus. 
Man har forøvrig nylig gjort den iagttagelse, at løvfroskens op- 
