59 
Mindre meddelelser. 
Kanadas skovbrande. Robert Bell offentliggjør i ,,Scottish 
geographical Magazine" for juni et interessant arbeide om Kanadas 
skove og de ildebrande, som altfor ofte herjer dem. Forfatteren 
mener, at disse ildebrande er naturlige fænomener, der meget ofte 
gjentager sig. De er ikke en følge af utorsigtighed eller uklogskab, 
men af uveir, idet lynet stikker skoven i brand. Man forstaar, hvilke 
ødelæggelser ilden kan anrette, naar den kommer op 1 en skov, som 
den, der strækker sig fra strædet ved Belle-Isle til Alaska, med en 
samlet længde af over 6000 kilometer og en bredde af over 1000 
kilometer. Ilden stanses altid ved at møde en eller anden naturlig 
hindring, og der brænder kun forholdsvis begrænsede partier. Disse 
udhæver sig let fra det øvrige skovparti, naar man fra et ophøiet 
punkt har anledning til at overse en større strækning; de kjendes 
- paa deres mere lysegrønne farve; man har alle nuancer ligefra krat- 
skoven, der for første gang grønnes efter branden indtil den 6 eller 
10 aar gamle skov. 
Den hastighed, hvormed en saadan ildebrand forplanter sig, er 
omtrent saa stor som hastigheden af en galloperende hest. De uddøde 
grene og blade nede paa jorden brænder som knusk, og flammerne 
hæver sig indtil 60 meter op i luften. De talrige harpiksholdige trær 
brænder ligeledes med stor lethed. Man har iagttaget, at en ildebrand 
i 10 timer har bevæget sig 240 kilometer, altsaa 24 kilometer 1 timen. 
Følgerne af en saadan ødelæggelse, der fuldendes saa hurtig, kan 
merkes omtrent et aarhundrede derefter. Dyrene dræbes alle. De 
løber i alle retninger; dersom de kan træffe vand og kan leve der en 
tid f. eks. bævere, moskusrotter, ottere, har de udsigt til at overleve 
ødelæggelsen. Fuglene falder kvalte ned. Efter ildebranden staar 
der endnu en del sværtede stammer af de største trær tilbage, og de 
holder sig endnu nogle aar. Den næste vaar spirer der frem brombær- 
buske samt endel planter, hvis frø beskyttet af sin stilling endnu er 
ilive. De rødder, som endnu ikke er gaaet tilgrunde, udsender nogle 
skud: Efter 15 eller 20 aars forløb er jordbunden bedækket med 
popler, piletrær, bøgetrær; men under deres grene vokser der op en 
mylder af unge naaletrær. Efter 15 aar har naaletrærne vokset de 
skrøbelige løvtrær over hovedet. Naar hundrede aar er gaaet, er løv- 
trærne aldeles forsvundne eller ganske affældige, og naaletrærne er 
atter eneraadende. Bell antager, at en trediedel af skovbestanden 
udgjøres at trær under femten aar, en trediedel af trær mellem 15 og 
100 aar, og at endelig den sidste trediedel indbefatter alle trær over 
100 aar gamle. ' 
Der gives nogle træsorter, som synes at have tilpasset sig for 
ilden, idet den aabner konglerne, som ellers oftest forbliver lukket. 
Frøerne slipper herved ud, udsaaes og kan spire. Uden ildens hjælp 
vilde altsaa disse trær slet ikke kunne formere sig. 
v 
