66 
kan komme frem. Desuden er sundet saa fuldt af langt aalegræs 
(2ostera maritima), at hvalen, da den kom ind i sundet, viklede sig 
ind i det, hvorover den nok blev ængstelig, thi den udstødte en slags 
klagelyd, ,stønnede". Den blev nu skudt. Under dødskampen ,, burte 
'an akkurat som naar di ta'r livet af en kalv*, fortalte dyrets bane- 
mand. 
Den gjenlevende hval gik resten af dagen og en del af den føl- 
gende omkring i bugten og ligesom sørgede og ledte efter kame- 
raten. Saa forsvandt den fra Kvaløsundet. Tirsdag den 27de august 
kom den tilsyne ved Viksnæslandet, hvor den svømmede frem og til- 
bage, indtil en mand fra en af Viksnæsgaardene sendte den nogle hagl- 
ladninger, med den følge at den blev bortskræmt. Inde i Landenæs- 
vaagen holdt den til de par følgende dage; endnu torsdag morgen 
(29de august) saaes den ilive, men ved middagstider fandtes den lig- 
gende død inde i en liden vig. Den laa halvveis paa tørt land 
— det var da udfaldet vand. I de to dage, dette individ opholdt sig 
i Landenæsvaagen, svømmede den ofte saa nær land, at den fik huden 
skrabet og skuret istykker mod berg og grunde. 
Spidshvalen kaldes hyppigt ogsaa Sowerbys hval efter den engelske 
naturforsker Sowerby, som har givet den første beskrivelse af hvalen. 
Det eksemplar, som har ligget til grund for denne beskrivelse, var en 
vel 5 meter lang han, der i 1800 strandede ved Elginshire i Irland, 
De to næste eksemplarer blev fundne i 1825 ved den franske kyst. 
Det 4de strandede i 1835 i nærheden af Ostende. I 1864 strandede 
endnu et individ ved den irske kyst. Ialt kjender vi kun 21 individer, 
som med sikkerhed vides at tilhøre denne art. De er alle fundne i 
den nordlige del af Atlanterhavet ved de nordamerikanske og euro- 
pæiske kyster, de fleste ved de britiske. Fra de skandinaviske far- 
vande skriver 7 eksemplarer sig. Spidshvalen kan strengt taget regnes 
for ny for vor fauna, thi der findes ingen sikker oplysning om, at den 
tidligere er taget ved den norske kyst. Det maa dog bemerkes, at 
der i det zoologiske museum i Kristiania findes en underkjæve af en 
spidshval, som antagelig skriver sig fra vor sydkyst. I 1869 fandt 
endvidere nogle svenske bankfiskere en spidshval drivende død i søen 
18—20 mil nordvest af Utsire. 
Fra de antarktiske farvande, omkring Australien og Patagonien, 
kjender vi flere nærstaaende arter. Nogle af disse vil muligens ved 
nærmere undersøgelse vise sig at være identiske med vor spidshval. 
