68 
Det samme er antagelig tilfældet med en liden spidshval, som dr. L. 
Steineger fandt i Behringsstrædet. Viser denne formodning sig at 
være rigtig, har spidshvalen en meget udstrakt geografisk udbredelse. 
De ældste spor af spidshvalerne er fundne i cragformationen, slegten 
kan saaledes forfølges helt tilbage til slutten af tertiærtiden. 
Spidshvalen tilhører samme familje som kaskeloten og næbhvalen 
eller døglingen. I sin form minder den meget om sidstnævnte hval, 
fra hvilken den dog med lethed kan adskilles ved sit forholdsvis læn- 
gere næb, og ved sit lavere mere skraatstillede pandeparti. Den kan 
opnaa en længde af 5—6 meter, næbhvalen bliver derimod ca. 10 meter 
lang. OQgsaa i anatomisk henseende er disse to hvalarter forskjellige. 
Hos næbhvalen er saaledes alle halshvirvler sammenvoksede, hos spids- 
hvalen er derimod flere eller færre af dem frie, o. s. v. Begge arter 
har kun to større tænder i underkjæven; hos næbhvalen sidder disse 
helt fremme paa underkjævens spidse, hos den anden derimod længere 
inde paa kjæven. Disse tænder, der er tilspidsede og fladtrykte, er 
ganske betydningsløse for dyret; de findes ogsaa ofte ganske skjult i 
tandkjødet, dette var saaledes tilfældet hos de to her omtalte individer. 
Paa grund af disse to tænder kaldte Sowerby hvalen den totandede, 
bidens. Strengt taget er dog dette ikke ganske korrekt, thi bag dem 
findes løst i tandkjødet en række smaa tænder, der ligner delfinernes. 
Har de større tænder ingen betydning, gjælder dette end mere de 
smaa, som kun bliver nogle faa millimeter lang. Lignende tænder er 
undertiden ogsaa fundet i overkjæven. OQgsaa næbhvalen har saadanne 
funktionsløse smaa tænder. For zoologen har fundet af disse smaa 
tænder i over- og underkjæven stor interesse, thi de viser, at saavel 
spidshvalen som næbhvalen og andre nærstaaende arter maa nedstamme 
fra delfinlignende arter, hvis tandbygning var normalt udviklet i begge 
kjæver. 
I frisk tilstand var farven paa det individ, som indkom helt og 
ubeskadiget til museet, ,nærmest blaagraa paa ryggen; fra omtrent 
midt paa siderne lysnede den mere og mere nedover mod bugen, der 
ikke nogensteds blev rent hvid, men snarere svagt rødlig, især under 
forreste parti.” —Farven synes forøvrigt at variere meget hos denne 
hval, fra ensfarvet sort til blygraa oventil og hvidagtig under. Ofte 
har den mørke farve talrige lyse streger og prikker. 
Om denne hvals levemaade kjender vi lidet eller intet. Antagelig 
bestaar dens næring ligesom de nærstaaende arters hovedsagelig af 
