78 
Vi kan altsaa opstille følgende sætning: 
, Kometernes baner, som beregningen tilsyneladende angiver som 
parabler, er i virkeligheden i de fleste tilfælde hyperbler.* Man kan 
nu opkaste det spørgsmaal: , Hvad er grunden til, at næsten alle 
kometbaner adskiller sig saalidet fra parabelformen, at de, omendskjønt 
de er hyperbler, dog i den praktiske beregning kan ansees for at være 
parabler?* 
De kepplerske love lærer os, at den hastighed, som et om solen 
kredsende himmellegeme har i de forskjellige punkter af banen, er 
desto mindre, jo længer det er fjernet fra solen. Et himmellegeme 
altsaa, hvis bane er en parabel, og som altsaa kommer fra det uen- 
delige verdensrum ind imod solen, maa i denne uendelig store afstand 
i forhold til solen have en relativ hastighed lig nul d. v. s. have om- 
trent samme bevægelse som solsystemet, bevæge sig i samme retning 
med samme hastighed. Paa grund heraf kan man opstille følgende 
storartede hypothese for kometernes oprindelse, en hypothese, som staar 
j den skjønneste overensstemmelse med den Laplace'ske hypothese om 
planetsystemets dannelse. 
Det fiksstjernesystem, hvortil solen hører, er utvivlsomt opstaaet 
af en taagemasse. I denne dannedes der saa flere forskjellige tætheds- 
centrer, omkring hvilke taagemasserne fortættede sig. Saaledes søn- 
derfaldt den oprindelige taagemasse I uendelig mange mindre dele, 
hvoraf da hver enkelt alt efter rotationshastigheden enten blev til et 
par dobbeltstjerner eller til planetsystemer med centrallegeme lige- 
som vort. 
I de dele af urtaagen, hvor denne sønderreves, det vil sige, 
mellem de forskjellige solsystemer maatte der naturligvis altid være 
smaa rester tilbage, der i begyndelsen vilde befinde sig i en slags 
labil ligevegt uden rigtig at vide, til hvilket system de skulde slutte 
sig. Som følge heraf maatte disse isolerede rester af urtaagen om- 
trent have samme bevægelse som de tilgrænsende solsystemer; disse 
blev altsaa omgivet af et stort antal saadanne ,kosmiske skyer". 
Disse skyer nærmede sig, som følge af tyngdekraften, deres sol i 
hyperbler, for enten atter efterat have passeret sit perihel”) at for- 
svinde i verdensrummets dybder, eller ogsaa blev deres bane som 
følge af planeternes forstyrrende indgriben forvandlet til ellipser, for 
1) det punkt i et himmellegemes bane, hvor det er solen nærmest. 
