81 
dette deraf, as man simpelthen ikke er istand til at gjøre nølagtige 
observationer af kometerne paa grund af deres udviskede konturer. 
Man kunde spørge, om disse elektriske solkræfter. der utvivlsomt 
gjør sig gjældende ved kometerne, ogsaa frembringer forandringer i 
planeternes baner. Dette synes 1 virkeligheden at være tilfældet ved 
planeten Mercur. 
Som bekjendt bevæger planeterne sig i sluttede krumme linjer, 
ellipser omkring solen. Som følge af den gjensidige paavirkning mel- 
lem planeterne forandres ganske langsomt retningen af den store akse, 
eller apsidelinjen, som den kaldes. Denne bevægelse af apsidelinjen 
foregaar meget langsomt. Saaledes beskriver f. eks. jordbanens akse 
et helt omløb i løbet af ca. 25000 aar. Denne bevægelse af apside- 
linjen lader sig ved alle planetbaner undtagen hos Mercur nøiagtig 
bestemme, og iagttagelserne staar altid i den skjønneste overensstem- 
melse med beregningen. Kun ved Mercur har det ikke været muligt 
at opnaa overensstemmelse. Dette foranledigede i sin tid Leverrier 
til at antage eksistentsen af en ubekjendt planet indenfor Mercur, der 
som bekjendt er den inderste af samtlige planeter. Af de omtalte 
uoverensstemmelser søgte han at udlede planetens elementer. 
Imidlertid har man ikke kunnet opdage nogen saadan planet, og 
den omtalte apsideafvigelse er forblevet gaadefuld som før. Det spørgs- 
maal ligger da nær, om ikke elektriske krætter, som jo har en saa 
vældig indflydelse paa kometerne, ogsaa kunde influere paa denne 
solen nærmeste klode, og fremkalde en liden ændring i apsidebevæ- 
gelsen. 
Herimod kan man gjøre den indvending, at kometernes masse 
trods deres uhyre størrelse er forsvindende smaa imod Mercurs, saa at 
virkningen for dem bliver meget mere iøinefaldende. Hertil kan man be- 
merke, at forstyrrelserne ved Mercurbanen ogsaa er forsvindende smaa 
imod de forstyrrelser, kometerne lider; den mathematiske behandling 
viser ogsaa, at den kraft, som, udgaaende fra solen, vilde være istand 
til at frembringe de nævnte smaa afvigelser i Mercurs bane, i virkelig- 
heden kan være af en saa ringe størrelse, at de meget godt kan skyldes 
elektriske virkninger; i ethvert fald er det ikke saa usandsynligt, som 
det ved første øiekast kunde synes at være. 
»Naturen* 6 
