83 
Den langhalede meise. 
Blandt den lille skare af smaafugle, som om vinteren giver 
gjæsteroller i byerne eller maaske rettere i deres udkanter, er den 
langhalede meise (acredula caudata) utvilsomt en af de vakreste og 
mest yndefulde baade med hensyn til sin enkle, vakre farvedragt, men 
fremfor alt ved sine elegante bevægelser og sin smukke legemsform. 
Man tænke sig en liden bold af fineste dun, hvorfra et tyndt langt skaft 
rager ud, og man har den lille skabning temmelig nøiagtig, det vil 
sige, naar den sidder rolig. Rolig? Den, der en vinterdag har seet 
en flok halemeiser i en skovkant og hørt deres muntre kvidder, vil 
neppe tro, at saa livlige væsener overhovedet kan være i ro et øieblik. 
Thi liv er der i denne lille fjerbold. — Uophørlig klatrer, flyver eller 
hænger den under grenene eller imde ved stammen paa et træ eller 
inde i et tæt buskads, stadig bevægende det lille runde hoved, hak- 
kende, prøvende, søgende i hver liden sprække eller under de løse 
barkstykker, om der ikke skulde være et eller andet insekt, der her 
havde søgt skjul for vinteren, en eller anden puppe, som her venter 
paa, at vaarsolen atter skal vække dens slumrende livsvirksomhed, og 
under alt dette speider dens smaa urolige øine ind i hver lønlig mis- 
tænkelig krog. 
For dem, som ikke kjender den, skal jeg, idet jeg henviser til 
foranstaaende afbildning (fig. 17), -anføre en kort beskrivelse hentet 
fra Kjærbølling's ,Skandinaviens fugle": 
pPen lange hale har hvide pletter paa de 3 yderste styrere; de 
mellemste styrere sorte; disse er meget lange, sidefjerene bliver udadtil 
gradvis kortere. Hoved, hals og bryst hvide, ryggen sort, skuldrene 
og undergumpen rødagtige Længde 15 cm." (Af længden falder 
dog over halvparten paa halen). 
Men denne beskrivelse siger dog, saa videnskabelig korrekt den 
end er, saa uendelig lidet; halemeisen maa man have seet for at kunne 
faa et begreb om, hvor smuk den er. Men den, som engang har seet 
en flok af dem klatre om i en furu eller gran eller hænge under de 
fineste forgreninger paa Dbirkens afbladede grene, vil ikke saa let 
komme til at glemme dette syn. Der er noget usigeligt blødt, ynde- 
fuldt ved denne fugl, noget som det neppe vilde falde en fagmand 
ind at omtale i en videnskabelig beskrivelse, men som maaske i ster- 
kest grad har bidraget til, at den er bleven min og sikkerlig alles 
