84 
yndling, som engang har gjort dens bekjendtskab. Og egentlig sky 
er den heller ikke, om den dog som oftest forholder sig en smule 
reserveret.. Man kan komme den ganske nær, naar man bærer sig 
lidt forsigtig ad; jeg har engang 1 et olderbuskads havt en hel flok 
ganske omkring mig. Man bør dog hverken liste sig ind paa den 
eller forsøge at skjule sig for den, det finder den altid mistænkeligt, 
og da holder den sig helst paa afstand. De smaa gløgge øine holder 
vagt over enhver af iagttagerens bevægelser, uden at han har nogen 
egentlig følelse deraf; thi den stirrer ikke uafladelig paa ham, det 
har den ikke tid til, om vinteren maa tiden nyttes, dagen er kort og 
foderet vanskeligt at finde; men den holder øie med ham alligevel, og 
merker den noget mistænkeligt, saa smutter den ind i en tæt busk, 
eller man kan se den gjøre et elegant sving over 1 et andet træ. 
Ligeoverfor rovfugle er dens rædsel ligefrem ubeskrivelig. Har 
en flok klatret nok saa ubekymret om i et træ, saasnart en høg, eller 
en falk viser sig, styrter den sig i panisk skræk ind i det nærmeste 
tætte buskads og kryber med en ynkelig piben sammen, indtil faren 
er vel overstaaet. 
I de korte vinterdage er flokkene 1 ustanselig bevægelse. Med 
livlig kvidder gaar toget med en næsten febrilsk hast fra træ til træ, 
som havde de neppe nok tid til at hente sig lidt mad underveis. 
Som oftest er det 20 til 40 fugl, der holder sammen, og sjelden finder 
man andre fugle i deres selskab; naar dette hænder, er det for det 
meste en eller anden kjød- eller sumpmeise, der tilfældigvis er kommet. 
ind mellem flokken. Indbyrdes er de imidlertid meget selskabelige og 
fordragelige, hvad man ogsaa kan se hos i fangenskab holdte individer, 
der gjerne mader hinanden eller yder hinanden hjælp og bistand, om 
det er nødvendigt. Om aftenen, naar mørket har nødet dem til at 
opgive sin travle jagt, sætter flokken sig til ro, for det meste paa en 
horisontal gren. De sætter sig da tæt op til hinanden ligesom sva- 
lerne, trykket ind til hinanden i række og rad, purrer fjerene op og 
skjuler hovedet i rygfjerene. 
Naar marssolen smelter sneen i lierne, og insekterne begynder at. 
sprænge sine puppeskal og komme frem fra sit skjulte vinterleie for 
at sværme om i vaarens første svage sollys, da skilles flokkene ad, og 
største delen drager bort fra os, længere ind i landet. Men et og 
andet par bliver dog tilbage og opsøger sig et bekvemt træ, hvori de 
kan anlægge sine reder for sommeren, 
