98 
porterede af is, en formodning hvori Playfair senere bestyrkedes ved et 
ophold i Schweitz. Der skulde imidlertid endnu gaa omtrent 40 aar, 
før man egentlig fik, hvad man kan kalde en istidstheori. Denne 
udvikledes først af schweitzeren Agassiz, men har selvfølgelig senere 
undergaaet en hel del forandringer. 
Før vi imidlertid gaar nærmere ind paa videnskabens nuværende 
opfatning af istiden, bliver det nødvendigt at søge at faa en ganske 
kort oversigt over vore nuværende isbræers forhold og saa gaa den 
samme vei, som forskningen selv har gaaet, gjennem slutning fra det 
nuværende og bekjendte til det fjerntliggende og ubekjendte. 
Lad os først se lidt paa selve betingelserne for sne- og isdan- 
nelser. Som bekjendt synker temperaturen, jo høiere tilfjelds man 
kommer. Rigtig høit oppe vil der selvfølgelig findes steder, hvor 
selv sommerens temperatur er 09%. Tænker vi os alle disse steder i 
fjeldet forbundne med en linje, saa er det klart, at al den nedbør, 
som falder ovenfor denne linje, vil falde som sne. Og da nu selv 
sommertemperaturen er saa lav, vil ikke sneen ved smeltning i nogen 
nævneværdig grad forandre sin karakter, men vedblive at være sne. 
Dette er den saakaldte evige sne. Længere nede paa fjeldet vil man 
kunne trække en lignende linje langs steder, hvor hele aarets middel- 
temperatur er 0", Mellem disse to linjer vil den faldne sne ved 
stadig smeltning og frysning gaa over til is, og her i denne zone 
bliver da udgangspunkterne for gletscherne eller isbræerne, hvis funk- 
tion det er at føre ismasserne bort fra høiderne. Disse isbræer spiller, 
som saa ofte paapeget, den samme rolle i forhold til de evige sne og 
ismasser som elvene til indsjøerne. Ligesom elvene paa sin vei ned- 
over mod havet transporterer med sig alt det løsmateriale, som de 
træffer paa sin vei, saa flytter ogsaa bræerne, idet de ved trykket fra 
de ovenforliggende sne- og ismasser presses ned gjennem dalene, med 
sig ikke alene de stene, som ved skred og frostens sprængning i høi- 
fjeldet er faldne ned paa deres overflade, men ogsaa alle de stene, 
der ligger paa den undergrund, over hvilken bræen bevæger sig. 
Naar bræen saa kommer saa langt ned i dalen, at den ved den høiere 
temperatur foraarsagede afsmeltning sætter en grænse for dens frem- 
adskriden, vil alt det materiale, som bræen har transporteret, blive 
liggende igjen; akkurat som elven, idet den opgiver sin selvstændige 
tilværelse og falder ud i havet, maa lægge fra sig sit stenmateriale. 
Her er imidlertid en betydelig forskjel paa elv og bræ, idet elven 
