101 
denne høislette har saa de mnorske fjeldkjæder hævet sig med sine 
mange snebedækte toppe og med de mange løssprængte blokke, der 
laa tæt i tæt, vidnende om frostens sprængende evne oppe i høifjeldet. 
Paa grund af den høie beliggenhed har kun et sparsomt og forholds- 
vis ensartet vegetationsdække bedækket undergrunden, og op af dette 
ragede da enkelte mere eller mindre forkrøblede og af blæsten krum- 
mede dvergtrær, der trolig holdt stand oppe paa disse livets frem- 
skudte forposter. Og den uendelige fjeldensomhed afbrødes kun nu 
og da ved en rovfugls vingeslag eller hæse skrig. 
Hvordan det nu i detaljerne forholdt sig med vort land paa dette 
tidspunkt, kjender vi som sagt ikke til og vil kanske heller ikke 
nogensinde faa fuld rede paa det. Men saa meget sikrere er vi paa, 
at snemasserne øgedes oppe i fjeldene, og at brætungerne strakte sig 
længere ned igjennem dalene, maaske flere gange standset eller 
endogsaa tvunget tilbage ved afsmeltning i mildere perioder, men kun 
for efter endt hvil eller retræt at gaa frem med forøget kraft. Heller 
ikke detaljerne i denne seige kamp mellem nedisning og afsmeltning 
kjender vi tilfulde, men derimod kjender vi godt resultatet, der i al 
sin tristhed kan sees af hosføiede kart (fig. 19. Et mægtigt isdække, 
som vi, da det havde sin høideakse i Skandinavien, kan kalde det 
skandinaviske, fyldte, som det af kartet vil sees, ikke alene Skandi- 
navien og de tilgrænsende havbugter, men ogsaa største delen af 
Rusland, dele af Østerrige-Ungarn og Tyskland, Danmark, partier af 
Nederlandene og Belgien samt den største del af England. Mindre 
isdækker laa samtidig over Island, Færøerne, Irland, dele af Stor- 
britannien, Pyrenæerne, Alperne og Kaukasus. Endvidere opfyldtes det 
norske hav og polarhavet af betydelige drivis- og pakismasser. 
Som det fremgaar af skuringsstriberne og flytblokkene har isens 
bevægelser været mere eller mindre vifteformig udgaaende fra Skandi- 
navien. De norske blokke fra sydkysten er væsentlig ført i sydvestlig 
retning, men paa vor vestkyst har dog bevægelsen været 1 vestlig 
retning udover den nuværende Nordsjø. Ved den skotske kyst har 
den skandinaviske is mødt den skotske, hvis bevægelsesretning her 
var direkte modsat den skandinaviskes, og efter en alvorlig kamp har 
den skotske is maattet give tabt og er af den skandinaviske bleven 
tvungen først mod nord og senere mod nordvest ud i Atlanterhavet. 
Hvad vort lands tilstand i denne tid angaar, saa har det været 
en eneste, mod vest jevnt skraanende isørken, opover hvis overflade 
