107 
forekommer de høieste strandlinjer, der, som siden skal omtales, maa 
være dannet under en senere periode. 
I en længere tid maa isen have holdt sig ved den linje, der 
markeres ved de lange endemoræner, som den forresten til sine tider, 
naar indlandsisen øgedes ved rigelig nedbør, har forsøgt at skyve 
foran sig udover mod havet, herfor taler foldningen i morænerne; 
men saa er der endelig indtraadt klimatiske forhold, der har været 
ugunstige for de store ismasser. Lidt efter lidt har derfor disse 
smeltet af, og samtidig har landet hævet sig, indtil land og is har 
faaet sine nuværende omraader. 
Spørgsmaalet bliver nu: Har denne afsmeltning og den 1 for- 
bindelse med den foregaaede stigning af landet forløbet ganske jevnt, 
eller har der været nogen stans? Dette spørgsmaal maa, efter hvad 
vi nu ved, besvares derhen, at der har været tre ganske skarpt mar- 
kerte stans baade i afsmeltning og stigning. 
Tilstanden under den første stans kan sees af fig. 21. Stor- 
bræen laa da paa østlandet frem til Ringerikes og Romerrikes store 
terrasser, og havstanden markeres ved et af dr. Hansen samlet, sam- 
menhængende net af strandlinjer (datidens marebakker), der østenfjelds 
ligger omtrent 200 m. over havet, men forøvrigt ligger lavere, jo 
længere borte de er fra storbræens høideakse, idet hævningen har 
naaet sit maksimum i dennes nærhed. Den tid, hvori disse terrasser 
og strandlinjer dannedes, har man kaldt den epiglaciale periode. 
Under denne periode, der har været af meget lang varighed, maa 
vort land have frembudt et temmelig trist billede: De vældige ismasser 
laa endnu og dækkede de centrale dele og sendte paa sine steder 
større bræer helt ud til dalmundingerne eller endog langt ud 1 fjor- 
dene, og den henimod 10 mile brede kystrand, der var fri for is, 
var vistnok alt andet end tiltrækkende, saaledes som den laa der 
glatskuret og blank, kun hist og her med lidt løsere materiale mellem 
fjeldknauserne. Skal vi forsøge at faa et mere bestemt indtryk af 
datidens Norge, maa vi søge i tankerne at sætte os hen til det nuvæ- 
rende Syd-Grønland. Den dyreverden, som findes i de til den epiglaciale 
periode hørende øverste skjælbanker, viser et rent arktisk præg. Det 
er rester af former, som i vore dage holder til oppe ved Spitsbergens 
vestkyst og Sibiriens nordkyst, altsaa paa omtrent 70—75* nordlig 
bredde. 
Denne kolde tid efterfølges at en varmere periode, hvor isen. 
