152 
difterigift end første gang, saa bliver hestens blodvand endnu sterkere 
beskyttende og ved efterhaanden at øge mængden af den indsprøitede 
difterigift kan man tilslut faa hestens blodvand saa sterkt beskyttende, 
at der kun skal en ringe mængde til for at beskytte mod forgiftning 
med difterigift, og selv om man sprøiter md hestens blodvand efter 
forgiftningen, saa redder dette den forgiftede. De fleste vil vel ogsaa 
vide, at man nu behandler difteri paa denne maade, og at dødeligheden 
af denne frygtelige sygdom derved er sunket ned til omtrent !/4 
mod før. 
Ved altsaa at sprøite ind en gift fremkalder denne dannelsen af 
et stof, som modarbeider den; det er dog strengt taget ingen modgift, 
thi blander man sammen i et glas giften og den formodede modgift. 
og sprøiter blandingen ind hos et dyr, saa overlever dyret det, men 
opvarmer man først blandingen til en vis grad, saa ødelægges den 
formodede modgift, mens giften er lige sterk som før. Modgiften har 
altsaa ingen direkte indflydelse paa giften, ødelægger ikke denne, 
men virker først mod den i den levende organisme. Man maa derfor 
antage, at den paavirker dennes celler saaledes, at de bliver istand 
til at modstaa og ødelægge giften. Metchnikoff er tilbøielig til at 
mene, at en indbragt gift optages af cellerne i blodet og af dem 
bearbeides til et stof (modgift), som atter først ved hjælp af cellerne 
kan ødelægge giftens virkninger. Dette er noget, som endnu ikke er 
klart paavist, men som den nævnte forsker, en af nutidens skarp- 
sindigste, er optaget med at studere. 
De af mikroberne producerede gifte er kemiske, rimeligvis egge- 
hvidelegemer, det samme er ogsaa slangegiftene, af hvilke der gives 
flere sorter, mere eller mindre giftige, eftersom de produceres af for- 
skjellige slangearter; der gives ogsaa andre giftproducerende dyr, som 
skorpioner, flere arter af padder og salamandre. Alle disse giftige 
dyr er uimodtagelige for sin egen gift; en slanges blod er ogsaa 
giftigt, men indeholder foruden giften ogsaa en substans, som be- 
skytter mod den. Giften afsondres i en egen kjertel, der imidlertid 
ogsaa afsondrer indad til blodet, og det er ikke alene giftige dyr, 
der har giftigt blod; saaledes har ogsaa aalen og alle dens slægtninge 
blandt fiskene giftigt blod. Slangegift og giftigt aaleblod kan man 
drikke, uden at dens giftighed gjør sig gjældende; efter undersøgelser 
af Metchnikoff synes det at være visse bakterier, der findes i maven, 
der ødelægger giften, og nydelsen af slangegift beskytter til en vis 
