163 
tro, at den maatte findes overalt i kroppen, da blodet kommer alle- 
steds hen; men det er dog ikke tilfældet. 
Stivkrampegiften er en nervegift, idet den angriber det centrale 
nervesystem og fra det fremkalder stivkrampen. Man kan ogsaa ved 
derpaa indrettede forsøg paavise, at stivkrampegiften bliver særlig 
fastholdt af det centrale nervesystem. Tager man nemlig et stykke 
hjerne af en kanin og i en skaal river det sammen med stivkrampe- 
gift, bringer dette i en separator, og sætter denne igang, saa vil hjerne- 
substantsen som den tyngste falde tilbunds; tager man saa dernæst 
den klare vædske, der flyder ovenpaa, saa er der i denne ingen gift; 
al denne er fastholdt af hjernesubstantsen. Et andet forsøg viser 
ogsaa, at giften har særligt slegtskab til nervesubstantsen. Stiv- 
krampen fremkommer af en forgiftning af rygmarven. Nu sprøitede 
Roux lidt gift direkte ind i hjernen hos kaniner, og dyrene fik saa 
hvad vi kan kalde for hjernestivkrampe; dyrene blev ængstelige og 
fik fra tid til anden rystende kramper, døde saa efter omtrent 20 
timer. Ved almindelig stivkrampe bliver hele kroppen stiv deraf, at 
musklerne trækker sig jevnt sammen, ikke i smaaryk som i de 
rystende kramper. 
Dernæst prøvede Roux, om hjernen hos immune dyr var mod- 
tagelig for giften, og det viste sig, at dyr, hos hvem man under 
huden kunde sprøite ind store mængder af gift, uden at det havde 
nogen følger, ved indsprøtning af en liden mængde gift lige ind i 
hjernen fik den ovenomtalte hjernestivkrampe, et af de prøvede dyr 
blev dog ikke sygt, og dette maa forklares derved, at der paa ind- 
sprøitningsstedet er fremkommet en liden blødning; dette er altid til- 
fældet, som det viste sig ved undersøgelse at hjerner, i hvilke der 
var sprøitet ind; langs stikket fandtes altid nogie blodlegemer; i det 
nævnte tilfælde er der kommet lidt mere blod; en eneste draabe blod 
af de immune dyr viste sig at neutralisere store mængder gift. Mod- 
giften, som altsaa fandtes i blodet, har altsaa ikke slaaet sig ned 1 
hjernen, saa denne fremdeles er modtagelig for giften. Med hensyn 
til lagingen af modgiften, saa har Metchnikoff paavist, at den oven 
omtalte hjernemasse, der var sammenrevet med stivkrampegift, naar 
den blev indbragt hos dyr, her blev opspist af celler, som altsaa sam- 
tidigt spiste giften; og naar dyrene saa ikke døde, blev de immune, 
og da synes det jo meget rimeligt at antage, at hine atter har laget 
modgift af giften. 
