169 
kun flyyer om natten, er positivt heliotropiske og flyver mod lyskilder 
ligesom andre positivt heliotropiske insekter. At de holder sig i ro 
om dagen, forklarer Loeb derved, at de skal sove om dagen. 
At disse bevægelser er rene heliotropiske bevægelser af samme 
art som de heliotropiske bevægelser hos planterne, og at de intet har 
med dyrenes sjæleliv at gjøre, søgte nu Loeb at vise ved eksperimenter. 
Han fangede saadanne dyr, indesluttede dem i reagensrør eller glas- 
kasser og undersøgte dem i rum, hvor lyset kom fra en bestemt kant 
f. eks. fra et vindu. Alt eftersom de nu var positivt eller negativt 
heliotropiske, krøb de til eller fra den side, hvorfra lyset kom, altid 
med sin medianflade!) symmetrisk i lysstraalernes retning, ubekymrede 
om der paa deres vei befandt sig et sted, som var sterkt belyst 
ovenfra eller fra siden. Dyrene var mest paavirkelige af lyset enten 
paa bugfladen eller rygfladen. Nogle stillede oversiden, andre under- 
siden mod lyset; men altid stillede de sit legeme symmetrisk i forhold 
til lysstraalernes retning. De forskjellige straalers virkning undersøgtes 
ved at dække dem med farvede glas eller beholdere med farvede op- 
løsninger. Det viste sig altid, at det var de blaa, ikke de røde 
straaler, som var de virksomme. Under rødt glas indtraadte ingen 
orienteringsbevægelser.  Bevægelserne indtraadte saavel hos dyr med 
som hos dyr uden øine, og varmestraaler havde liden eller ingen ind- 
fiydelse paa dem. 
Forøvrigt viste det sig, at de heliotropiske bevægelser kun ind- 
traadte inden visse temperaturgrænser, og at den heliotropiske hrita- 
bilitet?”) hos dyrene ofte kunde skjules af andre former af irritabilitet 
f. eks. af geotropisk irritabilitet, idet dyrene ved tyngdekraftens paa- 
virkning tvinges til at bevæge sig mod eller med tyngdekraftens ret- 
ning. Hos andre dyr fandt Loeb en eiendommelig kontakt-iritabilitet 
som han kaldte stereotropi, og som tvang dyrene til at krybe langs 
1) Medianfladen deler dyrene i to symmetriske halvdele. 
*) Nritabilitet kaldes den egenskab hos levende væsener, at de ved udenfra 
virkende impulser, irritamenter, undergaar visse forandringer f. eks. udfører 
visse bevægelser, afsondrer visse sekreter o. s. V. Af irritamenterne er lys, 
varme, elektricitet og mekaniske impulser, tryk, stød o. s. v. de vigtigste. Hos 
«de høiere dyr, der har et særeget nervesystem, er sanseorganerne i særdeleshed 
irritable organer. Fra disse ledes irritationen gjennem nerver til centralnerve- 
systemet, hjerne. rygmarv o.s. v. og derfra atter gjennem nerver til andre 
organer f. eks. kjertler og muskler, hvor de endelige virkninger af irritationen 
udløses.  Saadanne med nervesystemet som mellemled istandbragte virkninger 
kaldes refleksvirkninger. 
