171 
myggen f. eks. enten af nysgjerrighed eller fordi den ,,elskede lys" 
fløi lige i en flamme, eller at de lededes af et saakaldt ,,instinkt". 
Hvad nu instinktet angaar, saa antager jeg, at det nu af alle uden 
undtagelse ansees for et høist uklart begreb, nærmest optundet for at 
dække over vor mangel paa positivt kjendskab til fænomenernes art 
og deraf følgende mangel paa evne til at forklare dem ud fra kjendte 
aarsagsmomenter. Og hvad angaar den antagelse, at dyrene skulde 
være fotofile eller fotofobe, saa forudsætter en saadan forklaring tem- 
melig udviklede sjælsfunktioner hos dyrene f. eks. sansefornem- 
melser, hukommelse, vilje og lignende, som muligens nok kan være 
tilstede i uudviklet form, men om hvilke de fleste er enige om, at 
de ikke giver sig tilkjende ved andre paaviselige virkninger end 
i tilfælde netop heliotropien. Antagelsen af fotofili, fotofobi, nysgjer- 
righed o. s. v. hos disse dyr forklarer i virkeligheden, som Loeb ud- 
trykker sig ,dyrenes reaktioner ved et i dem indeholdt menneske*. 
Dette ,antropomorfe* standpunkt synes fortiden forladt af de fleste, 
ialfald af dem, som mest indgaaende har studeret heliotropien hos dyr. 
De antager næsten alle, at de heliotropiske bevægelser hos dyrene er 
livsfunktioner, som intet har med dyrenes sjæleliv at gjøre. De støtter 
sin antagelse dels paa overensstemmelsen mellem de heliotropiske 
bevægelser hos dyr og planter, dels paa den iagttagelse, at de helio- 
tropiske bevægelser er ligesaa fremtrædende hos dyr uden øine som 
hos dyr med øine, ja hos ganske lavtstaaende dyr uden spor af 
sanseapparater eller nervesystem, og at de hos dyr med øine ikke 
forsvinder, naar øinene tages bort. 
Imidlertid har ogsaa 1 nyere tid stemmer hævet sig til gunst for 
den opfatning, at de heliotropiske bevægelser ialfald hos visse dyr 
betinges af sjælelige processer, fornemmelser af en eller anden 
art o9g deraf følgende viljesyttringer. Det er især høiere dyr med 
udviklet nervesystem, hos hvilke dette skal finde sted. Visse mus- 
linger, selv saadanne, hos hvilke der ikke kan paavises øine, ud- 
fører bevægelser med kappen eller aanderørene, klapper skallerne sam- 
men o. 8. V., naar de pludselig belyses eller beskygges. Visse fiske 
og krybdyr (lancetfisken, proteus) viser sig at være yderst lysskye, 
ligesaa regnormene. De bliver urolige og gjør flugtforsøg, naar de 
pludselig belyses og dette, selv om deres rudimentære øine tages bort. 
Lysfølsomheden henlægges derfor hos disse dyr til huden, særlig til 
