190 
igjen og var den tørste, som uforbeholdent gjorde almenheden bekjendt 
med, hvorledes en kikkert kunde konstrueres.  Saaledes som Galilei 
beskrev den efter ham opkaldte kikkert — 1 princip den samme som 
vor almindelige theaterkikkert — findes for første gang den astrono- 
miske kikkert, hvis opdagelse skyldes jesuiten B. Scheiner i Ingol- 
stadt, beskreven af Kepler — 1611 — 1 dennes dioptrik. 
Det var i Italien, at kikkerten først blev benyttet i astronomiens 
tjeneste. De opdagelser, som Galilei gjorde med denne, og som offent- 
liggjordes af ham i hans skrift: ,Nuntius sidereus* eller ,,Stjern- 
budet", dannede det første grundlag for de rige erobringer, som den 
nyere astronomi i de følgende aarhundreder har gjort betræffende 
vort kjendskab saavel med hensyn til solsystemets og vore medplane- 
ters beskaffenhed som de stellære systemers struktur og stilling i 
rummet. 
Men det er ikke alene som iagttagelsesinstrument, at den astrono- 
miske kikkert saaledes har gjort epoke i videnskabens historie, men 
ogsaa som maaleinstrument. Kikkertens objektiv, den samlelinse, som 
er rettet mod gjenstanden, har nemlig den egenskab at samle lys- 
straalerne fra gjenstanden saaledes, som om de alle havde passeret et 
bestemt punkt i linsen, objektivets optiske midtpunkt. Vi behøver 
saaledes ikke noget særskilt merke, kors eller lignende, hvilket som 
ved dioptern gjør tjeneste som rettemiddel, thi retningen fra billedet 
til linsens midtpunkt gaar altid til den gjenstand, som observeres. 
Det er følgelig tilstrækkeligt i billedpianen at anbringe en eller anden 
markering for eksempel et fint traadnæt af spindelvævstraade for at 
fiksere retningen til gjenstanden i kikkerten. Forener man nu med 
kikkerten en nølagtig graderet cirkel, saa har vi et vinkelinstrument 
af stor fuldkommenhed, med hvilket der kan foretages maalinger med 
desto større nøiagtighed jo større kikkertens forstørrelsesevne er, paa 
samme tid som kikkerten gjengiver i virkeligheden lyssvage gjenstande 
med forhøiet klarhed, idet objektivet opfanger et mange gange større 
lysknippe end det ubevæbnede øie. 
Franskmændene Auzout og Picard var de første som — efter 
aaret 1667 — konsekvent anvendte kikkerter med haarkors, mens det 
er bekjendt, at den iøvrigt fremragende danzigerastronom Hevelius 
— 1611—1687 — haardnakket modsatte sig kikkertens anvendelse 
til maalinger. Antagelig har han herved forestillet sig, at objektivet 
ikke eksakt skulde gjengive virkeligheden, og at der derved skulde 
