191 
kunne indsnige sig feiltagelser, som det ikke stod 1 astronomens magt 
at undgaa eller kontrollere. Det er imidlertid bleven bevist ad erfa- 
ringens vei, at saadanne feiltagelser ikke er at befrygte, i det mindste 
ikke saa længe kikkertens synsfelt kun omfatter en brøkdel af en 
grad. For større synsvinkler er man i den senere tid begyndt at tage 
hensyn til feil af ovennævnte art eller objektivets saakaldte distortion. 
De senere frewskridt i den astronomiske kikkerts konstruktion 
staar hovedsagelig i forbindelse med objektivets korrigering for farve- 
spredning d. v. s. sammentrækning at forskjellig farvede straaler til 
samme fokus, ,akromatisering". Forbedrede methoder for linsernes 
støbning og slibning tillader nu fremstilling af objektiver af uhørte 
dimensioner, saaledes som, for at nævne de nyeste eksempler, Pulkowa- 
refraktoren med tredive tommers diameter, Lick-observatoriets med 
seks og tredive tommers, det nyanlagte Yerkes-observatoriets med 
firti tommers samt den til observatoriet i Potsdam projekterede reflek- 
tors objektiv med otti centimeters aabning. Men jo mere de astrono- 
miske kikkerters dimensioner vokser, desto større bliver den stjerne- 
rigdom, som aabenbarer sig, og desto mere overvældende bliver det 
arbeide, som paalægges den praktiske astronomi med de enkelte 
objekters opmaaling med mikrometerapparater, deres katalogisering og 
kartlægning. Hertil kommer den omstændighed, at uanseet frembrin- 
gelsesvanskelighederne kan de astronomiske objektiver ikke overskride 
en vis grænse, der sandsynligvis ikke er langt fra at være naaet, 
mens atmostærens mindste bevægelser overføres til lysstraalerne og 
forplanter sig til det i teleskopet seede billede af den iagttagne stjerne, 
hvorved den tydelige observation forstyrres i desto høiere grad, jo 
større det lysknippe er, som fra gjenstanden gjennem atmosfæren og 
kikkertens objektiv kommer til teleskopets fokus. 
Naar man ser hen til disse bestandig voksende og bestandig mere 
og mere følelige vanskeligheder for den observerende astronomi, saa 
var det i en lykkelig stund, at fotografien fandt indpas som astro- 
nomisk observationsmethode. 
Astrofotografien daterer sig, kan man sige, fra selve foto- 
grafiens opfindelse. Det var ved ,, Det franske videnskabernes akademi*s 
møde den 19de august 1839, at en methode af Daguerre og 
Niepce, der gik ud paa ved belysning at fremkalde billeder af gjen- 
stande paa en præpareret sølvplade, blev forelagt akademiet, som i 
anledning herat med det fremtidsblik, der bestandig har karakteriseret 
