197 
Sandsynligvis begyndte samlivet først derved, at smaa hjælpeløse 
hvalpe blev bragt hjem af fordums jægere og bagefter sørget for og 
opfostret af kvinderne og børnene. Den ligegyldighed næsten alle 
vilde folkeslag viser deres hunde synes at benegte den opfatning, at 
urmennesket gjorde sig den umage at tæmme og oplære voksne, vilde 
dyr af denne art til eget brug. Den unge vil danne et medlem af 
familjen, og den vil ubevidst betragte sig selv som saadant. Grunden 
til at den gjør dette, skal vi senere diskutere, naar vi kommer til at 
betragte hundens sandsynlige opfatning af forholdet. 
Man vil snart kunne indse, at hundens jagtinstinkt var nyttigt for 
dem, som havde fanget den, for naar den gik paa jagt med dem, vilde 
dens fine næse opdage nærværelsen af skjult vildt, naar dens vilde 
herre ikke kunde faa øie paa det; og naar et saaret dyr styrtede 
afsted, vilde dens hurtighed og instinkt til at følge et spor ved hjælp 
af sin lugt ofte sikre, hvad der ellers vilde gaaet tabt. Hunden, paa 
sin side, vilde finde det lettere at leve og en bedre beskyttelse, naar 
den optraadte sammen med mennesket, end om den skulde jage for 
egen regning, og saaledes vilde forbundet blive grundfæstet ved gjen- 
sidige tjenester. 
Lad os nu betragte, hvorfor hunden saa let kunde blive menne- 
skets ledsager og underordnede. Hvilket ,forraad og velvilje* bragte 
den med i kammeratskabet foruden sin hurtighed og lugteevne og den 
dygtighed, den besidder, til at gribe byttet. Lad os et øieblik be- 
tragte dens liv i hjemmet afseet fra dens gode egenskaber under 
lagten. For det første betragter den øiensynlig sin herres bolig som 
sin egen, hvori den har visse fastsatte interesser, og mens den er 
venlig og lydig lige overfor husstanden, betragter den alle fremmede 
med mistanke og anser deres paatrængenhed som en indgriben i dens 
rettigheder eller uoverensstemmende med dens opfatning af, hvad der 
er lovligt. Omend vagthunde uden tvil har været skattet i mange 
generationer, og deres særegne egenskaber er blevet forbedret ved 
kunstigt udvalg, synes det dog klart, at vi her har med et naturligt 
instinkt at gjøre. 
Pariahhundene i Konstantinopel og andre byer i Østen, hunde, 
som i virkeligheden er lige utæmmede som deres kammerater blandt 
gaderenserne: gribber, kraaker og jakaler, og som sandsynligvis kun i 
yderst ringe grad har været under direkte menneskelig indiflydelse, 
har den samme vane, Enhver gade er et anerkjendt opholdssted for 
