198 
en tøilesløs flok, og hunde — og undertiden ogsaa mennesker — fra 
andre kvarterer bliver advaret eller angrebet, dersom de overskrider 
grænsen. 
Man paastaar ogsaa, at vilde hunde i Indien jager en tiger 
væk, hvis den streifer om i nærheden af det sted, hvor de har valgt 
sim bolig. Endog tamme ulve vil, uden at være oplært til det, true 
en fremmed, dersom han kommer i nærheden af deres herres hus, 
men de vil ikke tage nogen notits af husstandens kommen og gaaen. 
Det ser derfor ud til, at vagthundens specielie egenskab kan 
efterspores lige til det gamle instinkt at vogte flokkens bolig. Og 
ved at følge dette instinkt viser hunden, at den ikke er vant til at 
handle paa egen haand. Netop den kjendsgjerning, at den hyler og 
gjør mod en fremmed, viser, at den ved lyd pleier at underrette sine 
kammerater om nærværelsen af en mulig fiende. Enhver har lagt 
merke til, at naar en hund gjør, vil andre, som er inden hørevidde, 
ogsaa begynde, saa at alarm paa et sted kan forstyrre en hel landsby 
i en stille nat. Om man end ikke kjender til, at ulve eller vilde hunde 
gjør paa den virkelige hunde-maner, er det umuligt at tro, at en saa 
distinkt og næsten almindelig vane hos de tæmmede varieteter med 
overlæg er indført af mennesket. Man har fortalt adskillige eksempler 
om eskimohunde, ja endog om dingoer og ulve, som lærte at gjø ved 
frivillig at efterligne tamme hunde. Ræve frembringer en lyd, som 
er meget lig gjøen, naar de udfordrer hverandre imellem bakkerne 
om natten, og det er ikke vanskeligt at faa svar, naar man efterligner 
lyden under heldige betingelser. Det synes derfor sandsynligt, at vore 
tamme hundes og deres vilde slegtninges fælles forfædre, som uden 
tvivl levede under noget andre vilkaar end noget nuværende vildt dyr 
af racen, var et gjøende dyr. 
Som jeg allerede har gjort opmerksom paa, angiver netop den 
kjendsgjerning, at hunden gjør, naar den bliver opskræmt, at den er 
et dyr, som lever i flokke, og at den pleier at handle sammen med 
andre. Lyden er et signal til dens kammerater saavel som en trudsel 
mod den paatrængende. Hvis dette ikke er tilfældet, hvad kan da 
meningen og hensigten være med de forskjellige toner, den bruger, 
og som svarer til udfordringens art, saa at ører, som er langt borte, 
kan faa en ide om farens størrelse og nærhed? 
De fleste af vore husdyr og alle, som handler efter vor ordre og 
adlyder os villig, pleier at leve i flokke i vild tilstand. Hvis vi tæn- 
