203 
at sætte vor lid til formodninger, fordi hjernens funktioner som sjælens 
organ er saa lidet kjendt. Men i dette tilfælde kan vi udpege en af 
de virkelige grunde til, at den aandelige udrustning er saa væsentlig 
forskjellig hos hunde og mennesker. Hvis man undersøger en men- 
neskelig hjerne, vil man finde, at de dele af den, som først modtager 
indtryk fra lugtenerverne, er meget smaa og rudimeutære; men hos 
hunden er bulbi olfactorii store og fulde at ganglier, som ved utallige 
ledende fibre er forbundet med den store hjernes hemisfærer. Det 
meste af den underretning, vi modtager, kommer gjennem de andre 
sanseorganers kanaler, og vore ideer om udenforstaaende ting er kun 
lidet baseret paa de forestillinger, vi faar gjennem lugteorganet. 
Hunden derimod, danner sig sit begreb om udenverdenen mere af 
indtryk, den modtager paa denne end paa nogen anden maade. Den 
kan virkelig siges at tænke gjennem næsen. 
Vi er i en vis grad istand til at forstaa, hvilken indtflydelse dette 
kan have paa hele tankeprocessen, naar vi ser den store forskjel i 
begreber om udenforstaaende ting hos folk, som har alle sine sanser, 
og saadanne, som er fuldstændig blinde eller døve. Thi naar øie- 
nerven ikke overfører nogetsomhelst til hjernen, kan fænomener i 
udenverdenen, som kun kan naa os igjennem øiet, ikke spille nogen- 
somhelst rolle i nogen af hjernens funktioner. OQgsaa i det til- 
fælde, at en person er født døv, kan det samme siges om de indtryk, 
som meddeles gjennem ørenerven, en nerve, som de fleste af os er saa 
athængige af, naar det gjælder at erhverve sig kundskab. 
Men omend denne forskjel i hjernens struktur med dens uund- 
gaaelige følger hindrer os paa en maade, hjælper den os paa en 
anden. Som før sagt, er vor vane til at tilskrive andre væsener 
menneskelig tænkeevne og tænkemaade ufrivillig og uforanderlig, naar 
vi taler om deres sjælelige processer. Endog naar vi taler om det 
overnaturlige, er den samme vane paatagelig, og menneskelige lidelser, 
sindsbevægelser og svagheder tilskrives stadig væsener, som vi anser 
for at staa uendelig mere over os i magt og kundskab end vi selv 
staar over hunden. Saaledes ser vi, at mennesket for ikke meget lang 
tid siden troede at stegt kjød og frugter var behagelig for gud- 
dommen — utvivlsomt fordi de var behagelig for deres dyrkeres egne 
ganer, og fordi man ved analogi ræsonerede fra det kjendte til det 
ukjendte. Dette skulde lære os at erindre, naar vi forsøger at se 
med hundens øine, at der næsten utvivlsomt er en saadan ting som 
