204 
kynomortisme, og at hunden har sine særegne og begrænsede fore- 
stillinger om livet og et vist spillerum for aandelig syn, og at den der- 
for nødvendigvis bedømmer sine kunstige omgivelser overensstemmende 
med disse. Man har sagt, at en mands stilling til sin hund er som 
en guds; men naar vi ser, at vore egne forestillinger om guddommen 
leder os til den almindelige opfattelse af et almægtigt og alvidende. 
menneske, som elsker, hader, attraar, gjengjælder og straffer paa 
samme maade som et menneske, saa er det ikke nogen feil at tænke 
sig, at fra en hunds synspunkt er dens herre en forlænget og unaturlig 
klog ,hund* — visselig forskjellig i skabning og manerer fra den 
almindelige slags hunde, men dog en hund efter sin væsentlige natur. 
Jo mer vi betragter sagen, desto mer sandsynligt bliver dette 
syn paa den. Naar vi med vort meget videre aandelige spillerum og 
vor ubegrænset større indbildningskraft overfor fjerne muligheder, 
resultatet af vor læsning og erfaring, altid holdes indenfor grænsen 
af de menneskelignende egenskaber, naar vi forsøger at forestille 
os overmenneskelige eksistenser, er det endnu sandsynligere, at 
hunden med dens blotte sprække af et udsyn paa den lille verden, 
som omgiver den, er fuldstændig afhængig af hundeforestillinger og 
rettesnore, naar dens aand har med skabninger at gjøre, som besidder 
høiere og hemmelighedsfulde egenskaber. 
Det vil ikke paa nogen maade være vanskeligt at vise, at hundens 
vaner ialmindelighed stemmer overens med denne hypothese. Saa længe 
vi har med aandelig berøring at gjøre, behandler den sin herre og de 
andre mennesker, som hører til huset, som sine kammerater, og den * 
opfører sig paa mange maader, som om den var hjemme hos flokken. 
Saaledes kommer alle dens førnævnte racedyder i virksomhed. Den 
vogter den fælles bolig og bliver en vagthund, og ved sin gjøen 
kalder den sine antagne brødre til hjælp. Den underkaster sig villig 
husets regler, da et dyr, som hører til en flok, maa være forberedt 
paa at taale visse love, som er til for det fælles vel. Den forsvarer 
sin herre, hvis han bliver angrebet — eller maaske gjør den, hvis 
det ikke er en modig hund, en voldsom allarm for at kalde andre 
tilhjælp — fordi den har en instinktiv kundskab om vigtigheden af 
troskab overfor en kammerat, og fordi, som vi har paavist, troskab 
overfor lederen er af særegen nødvendighed. Den forstaar og adlyder 
villig befalinger; dette skyldes den omstændighed, at naar den hand- 
lede sammen med vilde ledsagere, var det nødvendigt, at de unge og 
