207 
vel. Akkurat paa samme maade som kommanderende officerer har 
forbudt dueller imellem soldaterne i en arme, naar den er i felten, 
saaledes har naturen blandt dyr, som lever i flokke, og især blandt 
de grusomme kjødædende, hindret blodige slagsmaal, som kunde svække 
flokkens samlede kraft. 
Faa dyr overgaar hunden i dens dygtighed til at udtrykke følelser. 
Denne dygtighed betegner sikkert et dyr, som stadig er vant til at 
være i kommunikation med sine kammerater for visse fælles maals skyld. 
Qmendskjønt langt samkvem med mennesket og det af dette gjorte udvalg 
sandsynligvis har akcentueret denne dygtighed, eksisterede utvivlsomt en 
god del af den der fra begyndelsen af og var i brug længe før den første 
hund blev tæmmet. Det er let at indse, hvor vigtigt det er for et 
hundekobbels fælles vel, at ethvert medlems følelser skal kunne sees 
af de andre. Hvis f. eks. en af kobbelet skulde opdage en fiende, 
som en slange eller leopard, som laa i baghold, vilde dens hurtige 
tilbagetog med halen mellem benene straks advare de andre om faren. 
Der er mange grunde til at tro, at halen er hundens hovedorgan 
til at udtrykke sig med. Den har kun lidet ansigtsudtryk, som f. eks. 
at løfte læberne og vise tænder og udvide pupillen, naar den er sint. 
De vilde hunde, som alle har stive opretstaaende øren, viser endog 
mindre end de tamme hunde sine følelser ved ansigtsudtryk. Kjæ- 
verne og de tilstødende dele er for meget indrettet specielt for den 
vigtige forretning at geribe byttet, til at de kan passe for saadanne 
øiemed som hos mennesket. Hunde, som jager ved hjælp af lugten, 
maa nødvendigvis bære hovedet lavt, og det kan derfor ikke sees tydeligt 
undtagen af dem, som er lige ved siden af. Men hos alle jagende 
hunde, som holder sig i flokke, som f. eks. rævehunde eller ulve, bæres 
halen løftet og er meget fri i sine bevægelser. Den er ogsaa ofte sjort 
mere iøinefaldende, ved at halespidsen er hvid, og dette er altid tilfældet, 
naar hunden er flerfarvet. Naar de bevæger sig i det høie prærie- 
græs eller i junglekrat, vil de løftede halespidser ofte være alt, hvad 
et individ kan se af sine kammerater. Der er ingen tvivl om, at 
hunde pleier at passe paa halerne paa dem, som er foran, naar de 
gaar igjennem en tykning. Hvis et svagt spor bliver fundet, f. 
eks. efter en ræv, men det er ikke tydelig nok, til at man tør 
sværge paa det med ord, bliver finderens hale straks sat i bevægelse, 
og jo friskere lugten er, desto hurtigere vifter halen. Andre, som ser 
signalet, slutter sig straks til den første, og der er en samling log- 
