208 
rende haler, før endog den mindste lyd høres. Skulde sporet vise 
sig at være tvilsomt, skilles hundene igjen ad, og logringen holder 
op; men hvis det bliver tydeligere, naar det følges, bliver logringen 
mere og mere ettertrykkelig, indtil hundene den ene efter den anden 
begynder at hyle og give hals, og strømmer afsted i en lang 
række langs sporet, den ene efter den anden. Naar kobbelet i fuld 
los er paa et sterkt spor, holder svandsen op at vifte, men den blir 
baaret iveiret, saa den let kan sees. 
Hele spørgsmaalet om haleviftningen er interessant. Alle hunde 
logrer med halen, naar de er fornøiede, og deres menneskelige kamme- 
rater opfatter ialmindelighed bevægelsen som en tilkjendegivelse af, at 
de er glade. Men naar vi forsøger at forklare grunden til, at glæde 
skulde udtrykkes paa denne maade, viser forklaringen sig i begyn- 
delsen meget vanskelig at naa. Alle tysiske egepskaber hos levende 
væsener kan, efter ndviklingslærens forudsætning, efterspores til en 
eller anden aktuel nødvendighed, enten i fortiden eller nutiden. Det 
gamle og behagelige dogme, at ting er, som de er, fordi de er skabt 
saa pi begyndelsen*, kan ikke længer fremsættes for at løse indviklede 
problemer i naturhistorien. Uden tvivl synes mysteriet i mange tilfælde. 
næsten uudgrundeligt — som naar vi f. eks. spekulerer paa den egent- 
lige oprindelse til menneskets latter. Men vor nuværende hjælpeløshed 
skyldes kun vor manglende kundskab til kjendsgjerninger, hvorpaa vi 
kan bygge bevisets bro. Grunden er der altid, hvis vi bare kunde 
faa fat i den; og næsten daglig er vi istand til at gjøre regnskab for 
hemmelighedsfulde og tilsyneladende uforklarlige fænomener, som i høi 
grad forvirrede vore forgjængere. 
Sandsynligvis skyldes den maade, hvorpaa tamme hunde udtrykker 
sim glæde, at beslegtede ideer paa en eller anden maade griber ind 
i hinanden. For at kunne forstaa dette bedre, kan det være nyttigt, 
at betragte nogle analoge eksempler fra vor egen races vaner. 
En af de mest naturvidenskabelige moderne læger, dr. Lauder 
Brunton, har paa en klar og morsom maade vist, at den instinktive 
glæde og iver, hvormed en læge følger sporene af en skjult sygdom 
skridt for skridt til dens første aarsag, og derpaa begynder at kjæmpe 
mod den, kan sammenlignes med jægerens glæde ved at forfølge vildt, 
en glæde, som utvivlsomt karakteriserede vore vilde forfædre, naar de 
taalmodig fulgte sporet af deres bytte lige til dets bolig og dræbte 
det for ærens eller livsopholdelsens skyld. 
