210 
det, naar vildtet først er opdaget. Som vi har seet ved at iagt- 
tage et kobbel rævehundes opførsel, er dette bestandig den tid, 
da de vifter med halen for det fælles vels skyld. Haleviftningen 
er en uundgaaelig ledsager til en slags glæde, som øiensynlig er 
den vigtigste blandt de behagelige følelser hos hunde, som lever i 
vild tilstand. Det skyldes en eller anden anastomose i den nervøse 
mekanisme, som vi for øieblikket ikke kan opdage, at en forening 
af glæde og logring er blevet saa uadskillelige, at halens bevægelse 
nu ledsager følelsen, hvad det end er, som fremkalder den. 
Vi kan finde en lignende forklaring for den kjendsgjerning, at 
hunden holder halen mellem benene, naar man truer den eller skjænder 
paa den. Naar hunden løb sin vei, vilde halen være den del, som 
var nærmest forfølgeren, og som var lettest at faa fat i. Den var 
derfor i større sikkerhed, naar den blev stukket imellem bagbenene. 
Den ting at løbe sin vei.er naturligvis nær forbundet med følelsen af 
frygt, og derfor blev denne bevægelse at stikke halen mellem benene 
en bestandig ledsager af tilbagetog eller underkastelse overfor en 
overmagt. Naar en hvalp, som er taget ud for at lufte sig, bøier 
halen ned og i fuld fart springer rundt sin herre i cirkler og halv- 
cirkler, er det øiensynlig for at forsøge at faa den pseudo-hund, som 
er dens legekammerat, til at forfølge sig, som om de var i strid med 
hinanden. Vi kan 1 forbigaaende bemerke, at det at løbe i skarpe 
kurver med hyppig forandret retning er en almindelig list hos dyr, 
som er forfulgte af større fiender. Grunden hertil er, at den centri- 
fugale impuls virker kraftigere paa det større dyr, og saaledes giver 
det mindre en fordel. 
For adskillige aar siden var der i ,Field* og andre tidsskrifter 
en god del diskussion om de eiendommeligheder, som udmerker pointeren 
og setteren. Man antog, at den vane at blive staaende stille, saasnart 
de lugtede vildt, istedetfor straks at springe frem for at gribe det, 
var et eksempel paa den maade, hvorpaa et naturligt instinkt kunde 
ødelægges fuldstændig ved afretning. Et forsøg paa forklaring for 
denne tilsyneladende afvigelse, som dengang blev givet, var, at hundens 
ubevægelige stilling kunde sammenlignes med den pause, som de fleste 
rovdyr gjør før det endelige sprang. Men naar vi betragter denne theori, 
maa vi huske paa, at faa dyr af hunderacen pludselig sætter sin klo i 
deres bytte fra et baghold, saaledes som kattene gjør. Og omend en 
terrier kan blive staaende ubevægelig foran et rottehul i flere timer, 
