211 
er dens taalmodige vagthold meget forskjelligt fra pointerens og set- 
terens stive og anspændte stilling; en stilling, som heller ikke har 
noget ved sig, som tyder paa en forberedelse til et hurtig sprang for- 
over, saaledes som man kan se, naar en kat angriber en fugl og da 
krummer sig til det endelige sprang. 
Man kan ofte se, naar en ung setter staar for vildt, at dens hale 
skjælver og vibrerer, som om den havde lyst til at logre, men bekjæm- 
pede denne lyst, for ikke at forstyrre haren eller kuldet. Halen 
holdes ogsaa ret ud i luften som et flag, mens en rottefangers hund 
ofte lader halen hænge ned, naar den staar paa vagt. 
Jeg tror ikke, at der kan være nogen tvivl om, at pointeren og 
setteren, naar de handler paa deres karakteristiske maade, følger et gam- 
melt instinkt, som staar i forbindelse med en vigtig del af et samarbei- 
dende kobbels slagplan, omend eiendommeligheden er blevet mere udviklet 
af mennesket ved afretning og udvalg, og sportsmændene med deres 
geværer har overtaget den rolle, som tilkom hundens naturlige kamme- 
rater paa jagten. 
Forfatteren har i sin barndom havt opsyn med et lidet kobbel 
støvere paa et sted i South Down, og adskillige af dem fik lov til at 
være løse om natten som vagt mod rævene. Der var blandt disse en 
gammel hund, delvis af skye-terrierblod, med meget fin lugt og vel 
kjendt hele bygden over som en sikker sporhund, naar kobbelet 
brugtes til at jage kaniner med. 4 
Gamle Rattler var de øvriges anerkjendte leder, og ikke sjelden 
førte den dem paa en privat jagtekspedition, hvor den optraadte som 
eneste jæger. Ofte kunde dens gjennemtrængende gjøen, ledsaget 
af støvernes mere klare langtrukne musik, høres imellem bakkerne, 
naar de drev en rovbegjærlig ræv bort fra gaardshusene, eller 
de strævede med at udtrætte en af de sterke southdownsharer. Det 
viste sig snart, at dette kobbel havde et vist regulært system for sam- 
arbeide.  Ligesom .- de afrikanske vilde hunde, som er godt beskrevne 
af dr. S. T. Pruen i hans nylig udkomne bog ,The Arab and the 
African", brugte de at handle haand i haand, eller rettere mund i 
mund med hinanden. Gamle Rattler pleiede altid at løbe foran, idet den 
undersøgte enhver mistænkelig græsdot eller lyngbusk og viste den 
videbegjærlighed og lidenskab for at undersøge alt, som er saa eien- 
-dommelig for terrierne. Naar den kom til et afsidesliggende sted 
bevokset med krat, gik den altid over paa læ side, saa at vinden 
