212 
blæste igjennem krattet og kunde føre med sig et vink om, hvad der 
kunde være skjult der. 
Den snøftede kritisk, idet den atvekslende løftede og bøiede 
hovedet, og derpaa vilde den enten ligegyldig gaa sin vei eller blive 
staaende stiv med hurtigvibrerende hale og næsen pegende henimod 
buskadset. De andre hunde syntes isaafald straks at forstaa, hvad 
der fordredes af dem, og omringede hurtig krattet. Naar de var 
paa sine pladse — og ikke før — styrtede den gamle kloge jæger 
med et spring ind i krattet, og ud kom en hare eller kanin ofte lige 
i gabet paa en af støverne. 
Ved denne list, som aldrig noget menneske havde lært dem, 
kunde kobbelet, naar det gik paa Jagt for egen regning, uden tvivl 
ofte sikre sig et maaltid med den forudgaaende fornøielse at dræbe det, 
uden det kjedelige arbeide at udtrætte en hare. 
Jeg tror nu, at denne vane hos hunden — en vane, som vistnok, 
fordi den er iagttaget hos saa vidt forskjellige dyr af hunderacen, 
som dingoen, ulven og hyenen, kan føres tilbage til vilde forfædre 
langt tilbage i tiden — er grunden til, at spændingen og jagttaskens 
vegt bliver forhøiet under en dags jagt. 
Lad os prøve paa at betragte den rolle, en pointer udfører sam- 
men med jægerne, i lys af den kynomorfiske theori. 
s Ponto* gaar ud med sit kobbel, men dens kammerater spadserer 
paa to ben istedetfor paa fire som almindelige hunde, og de bærer 
halerne, eller organer af noget lignende udseende, over skulderen. . 
Kobbelet spreder sig og rykker frem paa linje, mens den faar til opgave 
at speide i fortroppen og at eftersøge turnipsen og rapsen, om et eller 
andet vindpust skulde sladre om vildt. Kuldet bliver opdaget, men da 
den er en samarbeidende og tro hund, styrter den ikke frem for at gribe 
det til sig selv. Den staar derfor og venter paa sine kammerater, for 
at de skal udføre sin del af slagplanen. Alt, hvad den har at gjøre, er 
paa en umiskjendelig maade at vise, at den har vildt, som er værd 
at have, foran sig. Kobbelet skrider frem, den lægger i almindelighed 
nøie merke til, naar det nærmer sig, kuldet reiser sig, den tobenede 
hunds hale eksploderer, og Ponto bliver belønnet ved at holde en ban- 
kende kjødmasse i munden, maaske med den stimulerende lugt af blod 
og ved en almindelig følelse af, at kobbelet bifalder dens opførsel 
og agter den for, hvad den meget elsker at blive anseet for, ,en god 
hund*. 
